STŘÍPKY ZE ŽIVOTA
SVĚTOVÝCH
MUZIKANTŮ

Jan Šula

Ústí nad Orlicí 2014

Jan Šula

Střípky ze života světových muzikantů

Ilustrace: Radek Steska

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2014

© Jan Šula, 2014

© Radek Steska (Illustrations), 2014

ISBN 978-80-7405-244-6

„Konat dobro, kde se dá,

svobodu milovat nade všecko,

pravdu nikdy – dokonce ani před trůnem – nezradit!“

Ludwig van Beethoven

Ludwig van Beethoven

Na úvod …

V únoru 2010 vydalo nakladatelství a vydavatelství Oftis knížku pod názvem Letem českým muzikantským světem. Společně se zlínským kreslířem a ilustrátorem Radkem Steskou jsme v ní tak trochu po svém představili čtenářům nejznámější české muzikanty – skladatele, zpěváky, instrumentální sólisty, dirigenty a hudební pedagogy. Co znamenalo ono „tak trochu po svém“?

Vědecké články, publikace, studie a monografie jsme ponechali jiným, nepochybně povolanějším. Zvolili jsme jinou cestu. Převážila snaha přiblížit život a dílo uvedených muzikantů populární, nenáročnou, čtivou a hravou formou, aby se tak dostaly do povědomí co nejširší laické hudební veřejnosti. Radek Steska tuto vizi svými ilustracemi v podobě kreslených vtipů a karikatur na téma svět hudby, muzikantů, orchestru a hudebních nástrojů originálním způsobem podpořil a zvýraznil.

Zájem čtenářů, pochvalné reference bezprostředního okolí i překvapivý počet prodaných výtisků předčily naše očekávání. Rozhodli jsme se proto znovu vstoupit na tenký led a pomyslný kruh tak uzavřít. K dílku představujícímu životní osudy českých muzikantů připojujeme teď jeho volné pokračování, které podobným způsobem – populárně naučnou formou – představuje čtenářům tentokrát nejvýznamnější hudebníky světové.

Výsledek našeho snažení Vám teď trochu rozechvělí předkládáme. Pokud jej přijmete s podobně příznivým ohlasem jako knihu předcházející, budeme vědět, že naše úsilí nebylo zbytečné a marné.

Stránky přibližující „střípky“ ze života velkých světových muzikantů na Vás již netrpělivě čekají. Snad se i tentokrát dočkají Vašeho příznivého přijetí.

JAN ŠULA

Koho jednotlivé symboly představují:

skladatel:

dirigent:

instrumentální sólista:

zpěvák, zpěvačka:

hudební pedagog:

Jean Baptiste Lully

1632–1687

Jako reprezentanta francouzské barokní hudby zařadíme do naší knížky Jeana Baptista Lullyho. Je to samozřejmě věc subjektivního pohledu. Stejně tak by zde mohli mít své oprávněné místo například Jean Philippe Rameau, Marc Antoine Charpentier nebo Francois Couperin. Francouzští barokní skladatelé se ve své době ve srovnání s tvrdou zahraniční konkurencí rozhodně neztratili a dodnes má jejich tvorba náležitý lesk a zvuk.

I když… V případě Jeana Baptista Lullyho bychom s tou francouzskou chválou měli být setsakramentsky opatrní. Mám totiž pro vás jedno malé překvapeníčko. Představte si, Lully vlastně ani Francouz nebyl. Narodil se v listopadu 1632 jako Giovanni Battista Lulli v italské renesanční perle Florencii. Takže, světe zboř se, Ital jako poleno! Lully nebyl ovšem zdaleka první ani poslední, kdo většinu svého produktivního života strávil v jiné zemi, přijal její občanství a plně se tam naturalizoval. Bodejť by také ne, když mu jeho nová vlast umožnila tak závratnou hudební kariéru. Stát se dvorním skladatelem, tajemníkem a kapelníkem všemocného krále Slunce, Ludvíka XIV., to se nepoštěstí jen tak nějakému jelimánkovi. Lullyho opery a balety si rozmařilý a ješitný monarcha nemohl vynachválit, a tak není divu, že se stejně tak rozmařilý a ješitný Lully pod tíhou naditých měšců doslova prohýbal. Jeho jmění bylo na tu dobu mezi „komedianty“ naprosto nevídané! Ještě se k tomu dostaneme. Teď zase rychle na začátek.

Ve Francii se Jean Baptiste Lully (to ještě jako Giovanni Battista Lulli) objevil někdy kolem roku 1644. Doputoval tam z rodné Florencie. Blýskavé jiskřičky, nebývalá dravost, ctižádost, temperament a touha něco dokázat dvanáctiletému klukovi doslova koukaly z očí. Bylo jasné, že tenhle človíček se v cizí zemi dozajista neztratí. Toužil po hudební kariéře, po večerech a nocích snil o tom, že se jednou stane nejlepším houslistou i nejlepším skladatelem. Protože věděl, že štěstí samo do klína nepadá, začal své plány bez prodlení uskutečňovat. První mety docílil po několika letech tvrdé, úmorné dřiny. Nebylo ve Francii lepšího houslisty nad Jeana Baptista Lullyho.

Jen on ale věděl, že jeho mise tím zdaleka nekončí. Dráhu „pouhého“ koncertního houslisty – byť široko daleko nejlepšího – Lully za svou životní prioritu rozhodně nepovažoval. Uhranula jej opera a balet. Pod vedením zkušených pedagogů, opravdových znalců těchto hudebně dramatických forem, se se svou typickou buldočí povahou zakousl do studia kompozice. Nespěchal. Postupoval krok za krokem. Moc dobře totiž věděl, že k naplnění velkých činů patří kromě talentu i nezbytná průprava, trpělivost a pokora. Prozatím se věnuje komponování nejrůznějších žalmů a kantát, v jeho skladatelském rejstříku nechybí ani na tu dobu grandiózní symfonie.

Velká chvíle Jeana Baptista Lullyho přichází roku 1672. Čtyřicetiletý zralý muž uvádí toho roku svou první operu. Od té doby až do své smrti komponuje se železnou pravidelností rok co rok jednu novou operu. S prozíravostí sobě vlastní Lully zároveň vytušil, že úspěch každé z nich nezaručuje jen hudba samotná, byť jakkoli originální a geniální. Příznivé přijetí opery je podmíněno dokonalou symbiózou hudby i textu. Vynikajícího libretistu aby tak špendlíčkem hledal a zlatem vyvážil! V duchu této filozofie neváhal proto Lully svého dvorního libretistu Philippa Quinaulta platit doslova královsky, protože mu v makovici došlo, že tato investice se jemu samotnému prostřednictvím vlastních honorářů mnohonásobně vrátí. Inu, byl to fištrón i liška mazaná dohromady.

Fantastický úspěch Lullyho oper a baletů nemohl přirozeně uniknout pozornosti krále Ludvíka XIV. K lesku jeho dvora, na němž si tolik zakládal, Lully a jeho hudba padli jako ulité. Někoho takového Ludvík zrovna potřeboval. Abychom byli ale spravedliví, ti dva se potřebovali navzájem. Ani jeden na oboustranné spolupráci netratil. Lully svými operami a balety důstojně reprezentoval královské dvorní divadlo, Ludvík jej za to více než štědře platil. Co víc si oba mohli přát.

Výlučné postavení na královském dvoře a téměř bezmezná králova přízeň utvrzovaly Lullyho v pocitu vlastní neomylnosti a dokonalosti. Ke svému okolí a spolupracovníkům se choval povýšeně a arogantně, s oblibou je častoval jistou dávkou ironie a sarkasmu. Když k tomu připočteme i jeho divokou, nespoutanou a temperamentní povahu, obrovský majetek, který během let služby na královském dvoře nashromáždil, nemůžeme se divit, že závist vůči jeho osobě doslova vzkvétala, zatímco opravdových, upřímných přátel nespočítal ani na prstech jedné ruky. Přiřadit bychom k nim mohli snad jen jistého Jeana Baptista Poquelina. Že vám toto jméno vůbec nic neříká? Ale určitě ano. Neskrývá se pod ním nikdo jiný než slavný Moliere. Oba umělci často spolupracovali na divadelních představeních i na Lullyho proslulých baletech.

To není libreto, ale librepto.

Jednou však Lully se svou přehnanou sebejistotou pořádně šlápnul vedle. Zadělal si na nepříjemný průšvih. To už byl několik let ženatý. S bezvýznamnou „maličkostí“, že je dobré a slušné zachovávat manželskou věrnost, si nikdy těžkou hlavu nedělal. To by nebylo ještě to nejhorší. Pravý skandál ale nastal v okamžiku, když se po Paříži provalila zpráva, že Lully udržuje milenecký poměr s určitým mladíkem, pážetem na královském dvoře. Tehdy se král Slunce rozpálil tak, že opravdové erupce na slunci jsou proti tomu bezvýznamnou epizodou. Homosexualita se totiž v té době ve Francii nekompromisně trestala smrtí. Babo raď, jak z té šlamastyky ven? Král o svého dvorního skladatele a kapelníka nehodlal za žádnou cenu přijít, současně dobře věděl, že sám má v určitém slova smyslu máslo na hlavě. I jeho bratr, princ Filip Orleánský, udržoval totiž homosexuální vztahy. Konečné řešení nenadálé aféry bylo vskutku „šalamounské“. Vše se rychle a potichoučku zametlo pod koberec (tak různým ututlaným aférám říkají dnes naši vrcholní politici) a aby byl náš výstředník alespoň trošičku „potrestán“, Ludvík ani jednou nenavštívil představení jeho nejnovější opery Armida. Ostatně, trest měl opravdu náležitý účinek. Královu absenci v divadle rozdýchával ješitný Lully hodně dlouho a rovněž si v plné míře uvědomil, že nechybělo moc, aby jeho oslnivá kariéra na královském dvoře s ostudou skončila.

Jaký je tedy zásadní význam Jeana Baptista Lullyho pro vývoj francouzské barokní hudby? Především je tvůrcem francouzské národní opery. Udělal pro ni to nejlepší, co mohl. Přestože byl původem Ital, nesnažil se francouzskou hudbu – především operu – v žádném případě „poitalšťovat“. Ze své původní vlasti přebíral jen to, co současně vyhovovalo i duchu jeho adoptivní vlasti – Francii.

Ve svých operách důsledně zavádí ouverturu, vyvaroval se používání nadbytečných koloratur, pevnou součástí jeho operních děl jsou také časté sborové a baletní scény. Na svou dobu využíval poměrně početného orchestrálního aparátu – kromě všech smyčcových nástrojů zvýrazňoval barvu orchestru i všemi tehdy dostupnými nástroji dechovými. Z bicích nástrojů si oblíbil zejména tympány.

Závěr skladatelova života byl svým způsobem opravdu originální a zároveň i dost smutný. Lully se stal vlastně obětí svého povolání. Právnickou hantýrkou můžeme jeho skon kvalifikovat jako pracovní úraz s následkem smrti. Co se tedy stalo? Při jednom z koncertů pořádaných na počest králova uzdravení se Lully nešťastnou náhodou prudce udeřil do nohy holí, kterou udával orchestru tempo. Zdálo se, že kromě momentální palčivé bolesti se vlastně vůbec nic závažného nestalo. Zdání však mnohdy klame. Po několika dnech se noha zanítila, do rány se dostala sněť, na jejíž následky Jean Baptiste Lully v březnu roku 1687 ve věku pouhých čtyřiapadesáti let umírá. Antibiotika tenkrát holt neexistovala, a tak měl Lully v tomto směru doslova nehoráznou smůlu.

Tak vidíte. Ani hvězdná kariéra chudičkého chlapce z Florencie, ani pohádkové bohatství, ani nebývalá přízeň samotného krále, ani neskutečná sláva a popularita mezi obyčejnými posluchači, ani užívání si života plnými doušky nezabrání někdy nečekanému a podivnému konci jednoho lidského života. Snad to tak měl Lully napsáno ve hvězdách. Pokud tomu tak bylo, musel mít také ve hvězdách napsáno, že už za jeho života si budou lidé zpívat jeho operní árie na mnoha pařížských ulicích a nárožích. Právě to bývá pro každého umělce ta největší odměna a pocta.

středověk (gotika) | baroko | renesance | romantismus | klasicismus

Antonio Stradivari

1644?–1737

Tento medailonek bude maličko výjimečný. Mám pro vás hádanku. Souhlasíte? Není to ani skladatel, ani hudební interpret, dirigent ani zpěvák, přesto je to velký muzikant a umělec. Musí jím být, protože ten, kdo vyrábí housle, zvláště ty nejlepší, by se bez muzikantského fortele zcela jistě neobešel. Už znáte odpověď na moji hádanku? Lámat hlavu si nemusíte. I kdybyste na ni byli krátcí, řešení jste už zajisté objevili v záhlaví tohoto medailonku. Ano, povídat si budeme o nejlepším a nejznámějším houslaři všech dob – Antoniovi Stradivarim.

Není snad nikdo, kdo by neslyšel o pověstných a svým způsobem i tajemných stradivárkách! Výsostné právo na ně hrát mají jen ti nejlepší houslisté. Nám, obyčejným smrtelníkům, dopřejí spatřit je na vlastní oči, pokochat se jejich lahodným, sametovým tónem, tím to ovšem také končí. Basta fidli.

Vím, o čem mluvím. Měl jsem tu čest doprovázet před nějakým časem jakožto dirigent se symfonickým orchestrem zřejmě nejvýznamnějšího současného českého houslistu. Své velké interpretační umění předvádí právě na stradivárkách. Nemusím snad ani zdůrazňovat, jaký zážitek to pro mě i členy orchestru byl. Když jsem v šatně krátce před začátkem koncertu směrem k onomu umělci nesměle pípnul, zda si tento houslový klenot mohu vzít do rukou, polaskat se s ním či případně vyloudit několik tónů, zdvořile sice, leč dostatečně rozhodně odmítnul. Přestože jsem sám houslista. Připadal jsem si jako pohádková jeskyňka. Jen jedním prstíčkem jsem si sáhnul. I tak to stálo za to.

Housle jako takové jsou skutečný zázrak. Ne nadarmo je společně s varhanami a harfou považujeme za královský nástroj. Když se jich navíc ujme opravdový „fachman“, dokážou jeho prostřednictvím vyzpívat všechny nejskrytější záhyby lidské duše. Pokud je to navíc nástroj z dílny proslulého Antonia Stradivariho, platí toto tvrzení jako žádné jiné.

No nic, asi jsem se trochu zasnil. Řeč má být o houslovém kouzelníkovi Antoniovi Stradivarim. Tak jdeme na to. Lavinou informací o jeho životě vás rozhodně nezahltím. Není totiž z čeho brát. Dvěma zajímavostmi na úvod bych však přece jen posloužit mohl. Zřejmě propast téměř čtyř století je důvodem, proč se hudební historikové stále nedokážou dohodnout, který rok je vlastně rokem Stradivariho narození. Někteří jsou přesvědčeni, že se tak stalo roku 1644, jiní sázejí spíše na rok 1646. Abychom si připadali jako v dokonalé detektivce, zdaleka jisté není ani místo narození. Tady však hudební historikové vzácně táhnou za jeden provaz. Domnívají se, že místem, kde Antonio Stradivari spatřil světlo světa, by mělo být starobylé město Cremona.

Určitě jako ostříži čekáte na další avizovanou zajímavost. Tady je. Jestliže si nejsme jisti rokem Stradivariho narození, datum jeho úmrtí je naprosto zřejmé. Geniální houslař zemřel v prosinci roku 1737. Už tušíte, na co narážím? Stradivari zcela určitě překročil magickou devadesátku. Zajisté uznáte, že vzhledem k necelé polovině 18. století jde o věk více než kmetský. Komu z nás se něco podobného poštěstí?

Ten mladej Stradivari umí nádherný housle.

Pokud se Antonio Stradivari přímo v Cremoně nenarodil, víme naopak zcela bezpečně, že tam žil a pracoval. Co si budeme povídat, město Cremona je pro housle místem přímo zaslíbeným. Právě zde tento obdivuhodný nástroj postupnou přeměnou z tzv. lyry braccio někdy v polovině 16. století vznikl. Ještě před Antoniem Stradivarim působily v Cremoně dva slovutné rody, které položily základy výroby houslí a jež dodnes symbolizují nástroje té nejvýjimečnější kvality. Stačí vyslovit jména Amati a Guarneri a každý milovník houslí jako rys zbystří pozornost. Zejména nástroje z dílny Guarneriových směle konkurují i proslulým stradivárkám a rozeznívat je patří k výsadám těch největších umělců.

Rychle zase zpět k našemu Stradivarimu. Je čas na několik útržků z jeho neobyčejného života. Dvakrát mu osud dopřál onen požehnaný den, kterému říkáváme svatba. Obě manželství byla svým způsobem naplněná a šťastná. Důkazem je i nepatrná skutečnost, že Stradivarimu dopřála kupu devíti dětí. A to ještě jednu dcerku z prvního manželství jako návdavkem vyženil. Dva ze synů pokračovali v otcově řemesle a pracovali v jeho houslařské dílně. Nutno ale objektivně přiznat, že jeho dokonalosti bohužel ani v nejmenším nedocílili. Tedy alespoň v tom směru, pokud kvalitu jejich nástrojů poměřujeme s otcovou genialitou.

Brzy si o Stradivariho šikovnosti, podnikavosti a mistrovství cvrlikali vrabci široko daleko, takže se mu s přibývajícími roky vedlo opravdu dobře. Pořídil si honosný dům na náměstí a protože nemusel řešit běžné existenční svízele, plně se soustředil jen na svou práci. Z jeho dílny vycházely opravdové skvosty. Kromě houslí, jež samozřejmě převládaly, se Stradivari věnoval i výrobě ostatních smyčcových nástrojů. Výjimečné kvalitě jeho výrobků odpovídala samozřejmě i jejich cena. Z Antonia Stradivariho se stává majetný muž. Kdyby tak tušil, jakou hodnotu mají jeho nástroje dnes! Po stránce historické a umělecké mnohdy nevyčíslitelnou, cena těch, které přece jen někdo zakoupil či naopak prodal, se častokrát vyšplhala na mnoho milionů dolarů.

Odhaduje se, že Antonio Stradivari během svého dlouhého života postavil více než tisíc hudebních nástrojů. Asi polovinu z nich tvoří housle, zbytek pak violy, violoncella a kontrabasy, svou pozornost věnoval ale i některým nástrojům strunným. Marná sláva, jméno Stradivari budeme stejně navždy spojovat především s houslemi. Proto je věčná škoda, že většina z nich dnes jako vzácná kuriozita bez užitku „odpočívá“ v trezorech a sejfech zazobaných soukromých sběratelů, kteří si je díky svým finančním možnostem sobecky schraňují jen sami pro sebe. Asi se jimi kochají místo večerníčku. Přitom si ani neuvědomují, kolik radosti by svým ušlechtilým tónem mohly prostřednictvím nejpovolanějších umělců rozdávat posluchačům na celém světě.

Určitě jste zvědaví, kdo z našich houslistů měl to štěstí hrát právě na stradivárky. Abyste nebyli brzo staří, hned vám to prozradím. Na nejvzácnější nástroje z tzv. „zlatého období“ ohraničeného lety 1700–1720 (nazýváme je velkými stradivárkami) hrál třeba Ferdinand Laub, Jan Kubelík (housle Emperor z roku 1715) nebo Váša Příhoda (housle Camposelice-strad z roku 1710). Roku 1960, necelé dva měsíce před svou smrtí, prodal Příhoda tyto drahocenné stradivárky do vlastnictví státu, který je vzápětí zapůjčil Příhodovu důstojnému nástupci – Josefu Sukovi. Jméno současného „majitele“ stradivárek, o němž jsem se zmiňoval hned na začátku medailonku, vám samozřejmě z praktických důvodů – pokud dovolíte – neprozradím. Myslím, že by si to určitě bez svého svolení nepřál.

Pokusme se nyní dešifrovat, v čem tedy spočívá kouzlo a originalita zvuku Stradivariho houslí. Už více než tři sta let si nad tím všichni experti marně lámou hlavu. To víte, že originální tvůrci ze všech oborů lidské činnosti svá tajemství vyzrazují jen velice neradi. Většinou si je s sebou berou i do hrobu. Je všeobecně známo, že zvuk houslí ovlivňují nejvíce dva faktory. Prvním z nich je výběr vhodného dřeva, délka jeho zrání a následně pak mechanická zručnost při jeho opracování. Stradivari volil pro stavbu houslí lehké dřevo a téměř každý z jeho nástrojů je ojedinělý různou tloušťkou jeho desek. Tím si logicky vysvětlujeme Stradivariho výjimečnou schopnost přizpůsobit každý materiál své vnitřní zvukové představě a opracovat jej přesně podle jeho přirozených rezonančních vlastností.

Největší záhadu nenapodobitelného zvuku Stradivariho houslí hledejme však ve složení laku. Zde zřejmě spočívá onen pověstný zakopaný pes. Průměrné housle vhodným lakem povýšíte mezi ty velice dobré, mistrovské housle naopak špatným nalakováním často zcela spolehlivě zatratíte. A Antonio Stradivari to s lakem jak se patří uměl! Zdá se, že jeho chemické složení a způsob jeho vrstvení považoval za svůj dokonalý trumf. Recept na jeho výrobu se však jako s uděláním na konci osmnáctého století ztratil a ani současná věda, byť jakkoli vyspělá, nám jej už zřejmě nikdy neodhalí. To by to museli vzít do rukou koumáci Pat a Mat nebo alespoň „zázrační“ alchymisté z dob císaře Rudolfa II.

Ať tak nebo tak, nepátrejme už po tom. Ponechme stradivárkám kromě jejich nádherného, kouzelného zvuku i trochu toho věčného tajemství. Člověk přece nemusí hned do všeho strkat nos. Spousta jedinečných věcí by v takovém případě přišla o to nejcennější. Že nevíte o co? Přece o tu jedinečnost.

Antonio Vivaldi

1678–1741

Možná jste takovou situaci už zažili. Jste zase po nějakém čase v Praze. Bloumáte jen tak nazdařbůh křivolakými malostranskými a staroměstskými uličkami a chystáte se kochat jejich starobylým půvabem a krásou. Záhy překvapeně zjistíte, že to nebude jen tak jednoduché. Narážíte na nepřehledné davy turistů, prodíráte se jimi, zakopáváte o ně. Tím to ale zdaleka nekončí. Každou chvíli k vám přiskočí pouliční kamelot a do ruky vám strká upoutávku na jeden z mnoha koncertů, které se zrovna ten den v některém z pražských kostelů nebo zahrad pořádají.

Vrozená slušnost vám většinou nedovolí letáček odmítnout. Zvlá-ště když vám ho s milým úsměvem nabízí sympatická dívka, která si touto formou přivydělává na prázdninové brigádě. Během půl hodiny s úžasem zjistíte, že jich v rukou žmouláte snad deset. Než je za nejbližším rohem vyhodíte, zvědavost vám nedá, abyste do nich přece jen jedním očkem nenahlédli. Následuje malé překvapeníčko. Zjistíte totiž, že téměř na každém z avizovaných koncertů zazní kromě jiného Vivaldiho hudba, úplně nejčastěji jeho Čtvero ročních dob. A jsme doma. Je vymalováno! Jako kdyby nic jiného tento italský barokní velikán nesložil. Inflace této bezesporu geniální skladby bývá v prázdninové Praze naprosto neskutečná.

Není v tom samozřejmě namočený jen chudák Vivaldi. Podobně na tom bývá i Bach nebo Mozart s jejich populárními „tutovkami“. Na Vivaldiho a jeho Čtvero ročních dob můžete však téměř stoprocentně vsadit.

Teď mě napadá jedna věc. Představte si, že by si někdo dal tu práci a všechny ty koncerty, které v určitý den Vivaldiho uvádějí, poctivě oběhal. Když pomineme prostou skutečnost, že to technicky není samozřejmě možné, asi by takový posluchač zíral, v kolika různých pojetích, úpravách a v jaké různé kvalitě může třeba naše Čtvero ročních dob zaznít. Všichni přítomní přitom budou ale náramně spokojeni. Čím to je?

Už dlouhá léta vím, že Vivaldiho hudbu si rádi vyslechnou i ti, kteří za normálních okolností tzv. vážnou hudbu odmítají. Je prý pro ně příliš těžká, nestravitelná, složitá, často i nudná a mnohým – co si budeme povídat – může být zcela upřímně i ukradená. Že se tím sami ochuzují, je věc jiná. Vivaldiho hudbu však kupodivu berou „na milost“. Proč? Protože jeho hudba právě vůbec „vážná“ není. Najdete v ní osobitou invenci, melodičnost, strhující rytmus, temperament a energii, cítíte z ní obyčejnou, nepředstíranou radost ze života, vyzařuje sílu pravého italského slunce. Přináší s sebou zároveň i určitý pocit klidu, úlevy, řádu a vědomí toho, že alespoň něco na tomto světě funguje tak, jak má.

Antonio Vivaldi přišel na svět 9. března 1678 v Benátkách. Příhodnější místo pro jeho narození si nedokážu ani představit. Snad jedině ještě Florencii. Rodinné prostředí Antonia k hudbě přímo předurčovalo. Tatínek byl sice jen obyčejný holič, muzice rozuměl ale jako málokdo v Benátkách. Talent a lásku k hudbě po něm zdědil i Antonio. Jen co se na světě trošičku rozkoukal, dostal do rukou housličky. Netrvalo dlouho a po městě na lagunách se povídalo, že z toho kluka určitě něco bude. Tentokrát lidé trefili do černého.

Tatínek sám jako výtečný houslista působil v orchestru snad nejznámějšího a nejkrásnějšího benátského chrámu – u sv. Marka. Protože Antonio při cvičení tatínka poslouchal a pořádně se činil, netrvalo dlouho a na kůru vystupovali společně. Ani deset let mu ještě nebylo. Možná i pod vlivem téměř každodenní přítomnosti v tomto nádherném chrámu rodiče usoudili, že by z jejich synka mohl být kněz. Byl by zabezpečený na celý život, těšil by se náležité úctě a mohl by se i nadále věnovat milované muzice. Tak se i stalo. Roku 1703 je Antonio vysvěcen na kněze. Brzy se však ukázalo, že pravidelnému vykonávání bohoslužeb brání jedna nepříjemná věc – Antoniovo chatrné zdraví. Mladý abbé trpěl dosti těžkým astmatem, jehož projevy se bohužel postupem času stále stupňovaly. Neuplynul proto ani rok a Vivaldi je povinnosti praktikujícího duchovního zproštěn.

I tak zůstala cesta k muzice dokořán otevřená. A jaká! Místo, kde se Vivaldi na mnoho let upíchl, by mu záviděl snad každý mužský. Stává se učitelem hudby na jednom z benátských dívčích útulků – Ospedale della Pieta (Útulek u Milosrdných). „Džob“ to byl vskutku parádní. Kam se podíváš, tam samá ženská. Tato dobře dotovaná zařízení tajně vychovávala dcerky neprovdaných matek – často i velice urozených. Hmotné zajištění takových útulků nepředstavovalo žádný zásadní problém. Dívkám byla věnována všestranná péče, a tak se většina z nich stávala později pro případné nápadníky velice žádanými partiemi. No a mezi těmito mladými, hezkými a šikovnými slečinkami trávil drahně let i abbé Vivaldi. Zřejmě pro jeho ryšavou kštici mu přezdívali „il preto rosso“ (zrzavý páter).

Vivaldiho pracovní náplň byla pevně daná. Jako učitel hudby a vynikající houslista sestavuje ze zvláště nadaných děvčat orchestr a sám se stává jeho uměleckým vedoucím a koncertním mistrem. Pak už jde všechno jako na drátku. Každodenní dřina, cvičení a perná práce přináší postupně kýžené ovoce. Vivaldi zdokonaluje dívčí orchestr do té míry, že za nějaký čas získává renomé srovnatelné s orchestrem pařížské opery! S děvčaty „harcuje“ po mnoha metropolích a velkých městech Evropy a všude, kde se objevují, je dokonalý úspěch předem zaručen. My také víme proč. Posluchači, především z řad zvědavých pánů, si jejich veřejné koncerty nemohli nechat jen tak nazdařbůh ujít a když k tomu dívky hrály opravdu jako slavíčci, co víc si mohli přát. Z koncertu odcházeli pak oblaženi nadvakrát – nádhernou hudbou i hezkými slečinkami, které ji na pódiu přímo kouzelně vyluzovaly.

Na vlně slávy se přirozeně vezl i náš Antonio. Budiž mu to přáno. Vždyť vše, co bylo na koncertech k slyšení, byla především jen a jen jeho zásluha. Ostatně, tato práce přinášela ryšavému páterovi i další zjevné výhody. Houslista a skladatel Vivaldi si prostřednictvím svého ansámblu ověřoval výsledky své kompoziční práce. Koncerty pro milované housle i další sólové nástroje, nejrůznější concerti grossi, sinfonie, sonáty a další instrumentální formy přibývaly jako o překot.

Aby nedošlo k mýlce, s velkým úspěchem se Vivaldi věnoval i komponování oper, mší, kantát a oratorií. Mnohé z těchto velkých forem jsou bohužel již nenávratně ztraceny. Ty, které se ale dochovaly, získávají v současné době stále větší oblibu a popularitu. Největší přízně si za Vivaldiho života získávají zejména jeho opery. Zkomponoval jich téměř padesát. Postupně si nalezly cestu do Florencie, Mnichova, Vicenzi, Parmy nebo Milána, své opery zasílal Vivaldi ale i do Prahy, kde se pod záštitou známého mecenáše umění hraběte Františka Antonína Šporka s obrovským úspěchem uváděly. Někteří hudební historikové se v této souvislosti dokonce domnívají, že Vivaldi při této příležitosti do Prahy i osobně zavítal.

Ve dvacátých letech 18. století Vivaldiho popularita v pravém slova smyslu kulminuje. Roku 1725 komponuje velkolepé Gloria pro svatbu francouzského krále Ludvíka XV., na kus řeči o hudbě i životě zajíždí často k rakouskému císaři Karlu VI. Ještě v průběhu 30. let zaznělo jeho několik nových oper ve Veroně a rodných Benátkách. Pak už bohužel kulminační křivka Vivaldiho života i díla střemhlav padá dolů. V létě 1740 prodává stárnoucí skladatel valnou část svého notového materiálu Ospedale della Pieta, aby si opatřil peníze na svou poslední cestu – do Vídně. Doufá totiž, že nadstandardní vztahy s Karlem VI. mu dopomohou k důstojnému místu na císařském dvoře. Nečekaná Karlova smrt o tři měsíce později zbavuje ale zoufalého Vivaldiho veškerých nadějí. Z posledních měsíců Vivaldiho života nemohu bohužel posloužit žádnými konkrétními zprávami. Jen strohým, mrazivě úsečným zápisem z úmrtní knihy v chrámu sv. Štěpána ze dne 28. července 1741. Oznamuje nám, že toho dne geniální Benátčan zřejmě sám a v naprosté chudobě tento svět opustil.

Výčet Vivaldiho díla je vskutku obdivuhodný. Přestože je autorem mnoha oper a duchovních děl, největší oblibě se dnes těší jeho hudba světská – instrumentální a zejména koncertantní. Z Vivaldiho tvůrčí dílny vzešlo na 500 koncertů pro nejrůznější nástroje, z nichž více než polovinu tvoří samozřejmě koncertantní skladby pro „jeho“ nástroj – housle. S nepředstíraným úžasem zíráme, jak mistrovsky dokáže Vivaldi pracovat s technickými možnostmi, zvukem i barvou všech nástrojů, kterým ve svých koncertech svěřil sólové postavení. Přece jen mi to nedá, abych neutrousil ještě nějaké to slovíčko o již zmíněném cyklu koncertů pro housle a orchestr Le quattro stagioni – Čtvero ročních dob. Kromě toho, že je to opravdu nejznámější a nejčastěji interpretovaná Vivaldiho skladba, mám pro to ještě jeden pádný důvod. Představte si, že tento nádherný cyklus čtyř houslových koncertů věnoval Vivaldi osobně českému hraběti Václavu Morzinovi, s jehož vyhlášeným orchestrem v Itálii nějaký čas spolupracoval. Tak vida, prostřednictvím hraběte Šporka a Morzina zanechává Vivaldi výraznou stopu i u nás v Čechách.

Dílo Antonia Vivaldiho znali dobře i dva jeho proslulí němečtí současníci Johann Sebastian Bach a Georg Friedrich Händel. Měli pro něj jen upřímná slova uznání. I naše skladatele Vivaldiho hudba znatelně ovlivnila a inspirovala. Nejvíce snad Františka Bendu, Jana Dismase Zelenku nebo Jana Václava Stamice.

O to podivnější a smutnější byl osud Vivaldiho díla po smrti jeho tvůrce. Téměř na dvě stovky let zapadlo do prachu zapomnění. Jako by skladatel Vivaldi ani nikdy neexistoval. Nejlépe tuto skutečnost dokumentuje výrok slavného italského dramatika Carla Goldoniho. Ve svých pamětech z roku 1787 k osobě Vivaldiho, s nímž se kdysi osobně setkal, připojil vysvětlení pro ty, kteří o něm nikdy neslyšeli: „Byl to vynikající houslista, ale jen průměrný skladatel …“ Takto rodná Itálie pohlížela na Antonia Vivaldiho necelých padesát let po jeho smrti. Takřka celé jeho dílo nečinně „odpočívalo“ v archívech a ve skříních desítek kostelních kůrů. Teprve doba mezi světovými válkami a především druhá polovina 20. století objevila konečně krásu a originalitu Vivaldiho hudby. Že to ale trvalo! Poslední desetiletí znamenají pro Vivaldiho dokonalou satisfakci. Patří mezi nejhranější a nejpopulárnější skladatele tzv. vážné hudby. O tom jsme již ale povídali hned na začátku.

Když jsem unavený nebo mě něco bolí a trápí, poslechnu si jakoukoli dobrou muziku. Když je mi ale opravdu zle na duši, volím jeden ze tří osvědčených medikamentů – Bacha, Mozarta nebo Vivaldiho. Zabírají okamžitě. Pokud vám z nějakého důvodu nebude do skoku, zkuste to také. Určitě se vám uleví. I v tom spočívá jedinečná síla hudby Antonia Vivaldiho.

Johann Sebastian Bach

1685–1750

Léta se s kamarádem v žertu popichujeme, zda je větším skladatelem Johann Sebastian Bach nebo Ludwig van Beethoven. Už téměř třicet let jako paličatí mezci vedeme do omrzení tu svou, a tak případné příměří či dokonce vzájemný soulad nepřipadá v tomto směru prozatím absolutně v úvahu. On má za to, že nemůže být nad Bacha, já naopak až do úplného roztrhání těla prosazuji velikost a jedinečnost Beethovena. Přestože oba na obhajobu svých „klientů“ neustále přinášíme hory a hory „překvapivých“ argumentů, konečné vítězství se kupodivu nepřiklání ani na jednu, ani na druhou stranu.

Pokud tento malicherný duel nemá trvat až do konce dní jednoho z nás, musí jej někdo chytrý a moudrý s patřičnou noblesou ukončit. Přesně podle hesla, že rozumnější zpravidla ustoupí. Rozhodl jsem se, že oním člověkem budu já. Rád bych tedy touto cestou veřejně prohlásil, že na základě dlouholetého poznávání Bachovy osobnosti i díla náleží tento skladatel k absolutním velikánům světové hudby, ba co víc, v určitých ohledech převyšuje i titánského Beethovena.

Nuže, milý Jirko, nedej se zahanbit. Učiň i ty symbolické gesto a s velkorysostí sobě vlastní přiznej, že můj favorit je stejně tak dobrý jako tvůj a oba společně patří na nejvyšší příčku v seznamu světových hudebníků. Nemusíš to zrovna vytrubovat do knížky nebo městského rozhlasu, postačí, když mi to hezky nahlas povíš mezi čtyřma očima. Rád bych se v příštích třiceti letech dohadoval zase o něčem úplně jiném. To mezi námi ostatně nebude žádný problém.

Trochu jsme při tom všem pozapomněli na chudáka Bacha. Nebojte se, teď už bude tou hlavní hvězdou jedině on. Ještě jednou – tentokrát opravdově a se vší vážností – musím zdůraznit, že máme co do činění zřejmě s největším muzikantem všech dob.

Johann Sebastian Bach se narodil 21. března 1685 v německém Eisenachu. Ať nakouknete kterýmkoli směrem, dopředu, dozadu, do hlavní linie či linií postranních, pokaždé v rodokmenu rodiny Bachových s neomylnou jistotou natrefíte na vynikající muzikanty. Snad i cukřenka v kredenci nebo rohož v předsíni se u Bachů pyšnila výjimečným hudebním nadáním. Nejinak tomu bylo i u Johanna Sebastiana Bacha. Když mu v deseti letech nečekaně umírá otec, ujímá se chlapcovy výchovy i hudebního vzdělání Johannův starší bratr Johann Christoph. Krůček za krůčkem mu odhaloval zákonitosti varhanní hry i hudby samotné. Jelikož ale Bachů bylo všude jako smetí, musel se Johann Sebastian od svých patnácti let o sebe postarat už sám.

Nejprve působí jako zpěváček chlapeckého sboru v Lüneburgu, pak jako houslista v kapele výmarského vévody. I když v těchto letech tře příslovečnou bídu s nouzí, zásluhou obou zmíněných hudebních štací poznává teprve osmnáctiletý Bach zákonitosti světské i duchovní hudby. Skládá tak svou „hudební maturitu“. Od roku 1704 již natrvalo spojuje svůj život s královským nástrojem – varhanami. Nejprve v Arnstadtu. Dokonalá znalost tohoto majestátního nástroje, neustálé objevování jeho možností, hodiny a hodiny poctivé dřiny a cvičení učinily postupně z mladého hudebníka skutečného mistra varhanní hry.

Ačkoli lidé na mších nebo náhodní návštěvníci arnstadského chrámu s pusou otevřenou naslouchali, jak tento jinak nenápadný chlapík umí jejich varhany rozeznít, přistupoval samotný Bach ke své hře s náležitou pokorou a skromností. Dobře věděl, že v Arnstadtu platí sice za hvězdu, nezaškodilo by si ale poslechnout i jiné mistry tohoto velkolepého nástroje. Jedině tak se člověk posune dál. Zvláště jednoho z nich už dávno toužil poznat. Za největšího německého varhaníka platil tehdy Dietrich Buxtehude. Představte si, žádným dostavníkem, žádným kočárem, ale hezky pěšky vyrazil zvědavý Bach za Buxtehudem až do Lübecku, kde tento slovutný varhaník působil. A věřte, nebylo to jen přes pár polí a kopců. Tenkrát si Bach musel pořádně promasírovat nohy, aby namáhavou cestu tam i zpět vůbec zvládl. Nu což, jeho mládí i touha slyšet věhlasného Buxtehudeho jej určitě jako vítr popoháněly samy od sebe.

To si nemůžete dát bacha!?!

V roce 1707 přesídlil Bach do Mühlhausenu. Kdyby to ovšem byl býval věděl, asi by tam byl býval nechodil. Tato štace se zkrátka nevyvedla. Městem cloumaly ostré náboženské nesváry, místní radní je svými nešťastnými opatřeními ještě více rozněcovali, a tak Bach nenacházel tolik potřebný klid ani k práci, ani k obyčejnému životu. Počkejte, přece jen mu v nepřívětivém Mühlhausenu v něčem zapršelo štěstí. V říjnu 1707 se Bach žení se svou vzdálenou sestřenicí Marií Barbarou Bachovou. Vidíte, jedna výhodička se tu hnedle našla – ani jméno si mladá paní nemusela měnit.

Zatímco Mühlhausen zůstává pro Bacha jen nepříliš vydařenou životní epizodou, působení ve Výmaru (od roku 1708) náleží k nejvýznamnějším mezníkům Bachova života i tvorby. Jeho hudební renomé zde neobyčejně vzrůstá. Stává se koncertním mistrem zdejší dvorní kapely, díky čilému kulturnímu ruchu poznává duchovní i světská díla uznávaných italských mistrů (Antonia Vivaldiho, Giuseppe Torelliho, Tomasa Albinoniho), jako nejlahodnější víno dozrává jeho varhanní umění a někdy od roku 1714 se navíc sám začíná věnovat intenzivní skladatelské činnosti. Zkomponoval tady na třicet kantát a k tomu ještě celou řadu děl pro varhany a cemballo. Vynikající ukázku jeho hudebního génia představuje zejména šestice Braniborských koncertů nebo Dobře naladěný klavír, originálně promyšlený soubor tóninově seřazených preludií a fug.

Jelikož v Bachově životě hrála změna vždy dosti podstatnou úlohu, opouští roku 1717 za poněkud dramatických okolností Výmar. Zamířil si to tentokrát do Köthenu. Šest let, které zde nakonec strávil, patří profesně k těm nejšťastnějším. Už naplno se zde rozsvítila Bachova skladatelská hvězda, a tak kromě hudby duchovní zde vzniká i nespočetné množství děl komorních nebo orchestrálních. Poněvadž život vždycky ve své prozíravosti vyvažuje dobré tím horším, „posvítil“ si v tomto ohledu i na Johanna Sebastiana Bacha. V létě 1720 náhle umírá jeho milovaná Marie Barbara. Praktické okolnosti donutily Bacha k novému sňatku. Sedmnáct měsíců po ovdovění se znovu žení s o dvanáct let mladší zpěvačkou Annou Magdalenou Wülkenovou. Se vší péčí a láskou se postarala nejen o sedm dětí z předchozího manželství, ale porodila mu navíc dalších třináct svišťů. Jak vidno, Bach vskutku ve všech ohledech náleží k těm nejplodnějším světovým skladatelům.

Posledních sedmadvacet let života prožil Johann Sebastian Bach v úřadě kantora při chrámu sv. Tomáše v Lipsku. Je dost smutné, že tamější městská honorace si ani v nejmenším neuvědomovala velikost a jedinečnost Bachovy osobnosti a nejrůznějšími ústrky a šikanami mu trvale znepříjemňovala život. Tak to většinou bývá, že ti, kteří skutečným vyvoleným nesahají ani po kotníky, jim je alespoň zlomyslně okopávají. Přitom právě v Lipsku vydává Bachův génius ta nejpozoruhodnější díla – Janovy a Matoušovy pašije, Mši h moll, Goldbergovy variace a především Umění fugy, v němž naplno vrcholí Bachovo polyfonní a kontrapunktické mistrovství.

Neustálý stres a pracovní vypětí se významně podepsaly na Bachově zdraví. Několik měsíců před svou smrtí dokonce ztrácí zrak, takže své poslední skladby musí diktovat synům. Na otcovu slávu jako vynikající doboví skladatelé navázali zejména Wilhelm Friedemann, Carl Phillipp Emmanuel a Johann Christian. Proslulosti svého otce pochopitelně nedosáhli, i když v době, kdy žili, byla jejich tvorba paradoxně oceňována daleko víc než geniální hudba jejich otce. Teprve budoucnost spravedlivě posoudila pravý stav věcí.

Po Bachově smrti upadá jeho dílo na dlouhých osmdesát let do naprostého zapomnění. Jeho současníci jej sice považovali za nedostižného varhaníka a cemballistu, skladatelský odkaz ale zjevně nepochopili, a tudíž nedocenili. Teprve mladému Felixi Mendelssohnovi připadla historická zásluha, že provedením Matoušových pašijí roku 1829 probudil konečně zájem evropské hudební veřejnosti o dílo tohoto velikána. Od tohoto přelomového okamžiku popularita Johanna Sebastiana Bacha neustále strmě stoupá. Lidem poblázněného dvacátého a jednadvacátého století přinášela a přináší totiž něco, co jim přetechnizovaná, uspěchaná, neosobní a nervózní současnost nemůže ani při nejlepší vůli poskytnout – úlevný pocit vyrovnanosti, klidu, řádu a vnitřní harmonie.

Jirko, jsi na řadě. Dokaž, že jsi frajer, a pohoď kolem sebe nějaké to pochvalné slovíčko o „mém“ Beethovenovi. Třicet let už na to čekám.

Georg Friedrich Händel

1685–1759

Barokní hudba má zcela zvláštní moc. Dovede neomylně navodit atmosféru příjemnou a zábavnou stejně jako pocity vznešenosti, velebnosti až jakési neurčité bázně. V dnešní uspěchané době bývá právě ona často (z klasické hudby snad úplně nejčastěji) vyhledávána lidmi většiny věkových kategorií. Důvod? Ideálně v sobě zahrnuje smysl pro pevný řád, logiku, pravidelný tep i neomylnou funkčnost všech hudebních prostředků, kterých skladatel užije. Zejména tyto její vlastnosti přinášejí modernímu člověku nefalšovaný pocit vyrovnanosti, klidu a celkové osobní harmonie.

Vrcholné období hudebního baroka je reprezentováno jmény jako Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel, Antonio Vivaldi atd. Z trojice zmíněných hudebních velikánů věnujme tuto kapitolku právě Georgu Friedrichu Händelovi. Přestože byl Händel Němec jako poleno, většinu svého produktivního muzikantského života strávil v zahraničí. Zákonitosti opery několik let studoval v Itálii, po zbytek života zakotvil pak v Anglii, kde si na dvoře anglického krále vybudoval velice slušné postavení a vydobyl nejrůznější muzikantské i občanské pocty a vyznamenání. Patří k nim bezesporu i udělení anglického občanství. Stejně tak si prošel i obdobími nepochopení, útoků proti své osobě, obdobími, kdy kvůli dluhům hrozil Händelovi soud i případné vězení. Často se jeho život odvíjel jako na pověstné houpačce.

Pokud nepřehledné zástupy barokních skladatelů (včetně našich českých) přirovnáme k jednomu rozsáhlému imaginárnímu pohoří, pak každý z nich v rámci onoho nekonečného horského masívu bude svým významem představovat horu určité výšky. Někteří z nich dosáhnou i pomyslné osmitisícovky, jen dva vyvolení budou ale šplhat až k bájným devíti tisícům metrů – Georg Friedrich Händel a Johann Sebastian Bach. Už teď pro pořádek zdůrazním, že velehora jménem Bach svého souseda Händela o nějaký ten metr dozajista převýší.

Co tyto dva obry vlastně spojuje a co je naopak rozděluje? Oba byli Němci, oba byli i identickými vrstevníky. Světlo světa spatřili ve stejném roce. Dobře o sobě věděli, navzájem se neobyčejně uznávali a uctívali, nikdy se však osobně nesetkali. Zatímco Bach za svého života ani jednou nevytáhl paty z rodného Německa, Händel – jak už víme – zcestoval pořádný kus Evropy, aby nakonec zakotvil, dožil a byl pochován ve staré dobré Anglii. Zatímco se Bach jako obyčejný učitel a otec početné rodiny musel setsakramentsky otáčet, aby uživil a zabezpečil početnou rodinu, starý mládenec Händel se coby dvorní skladatel anglického krále utápěl (pakliže zrovna nesplácel dluhy) v dostatku, bohatství a přepychu. Však to na jeho postavě a kulaťoučkém bříšku bylo náležitě znát. Zatímco Händelovo dílo bylo uváděno a opěvováno již za skladatelova života, Bach se podobného ocenění nikdy nedočkal. Byl sice považován za největšího varhaníka své doby, jako skladatel však během svého života do všeobecného povědomí neprorazil. Posluchači ani jeho představení jeho neskutečné kompoziční umění nedocenili a nepochopili.

Souboj na akordy

Po Bachově smrti upadlo dokonce jeho skladatelské dílo na dlouhou dobu v zapomnění. Nebýt Felixe Mendelssohna Bartholdyho, který jej téměř osmdesát let po jeho smrti znovu uvedl na veřejnost, zřejmě by na něj v archívech či ve skříních kostelních kůrů padal prach dodnes. Přestaňme konečně oba velikány uměle rozdělovat. Hledejme raději to, co je naopak spojuje. Jedinečným způsobem zasáhli do všech tehdy známých hudebních forem, i když je pravda, že v oblasti opery by Händel Bacha na hlavu porazil. To ale jedině proto, že komponování oper se Johann Sebastian Bach prostě a jednoduše nevěnoval. Vidíte, znovu je za každou cenu stavíme proti sobě. Chtělo by to na závěr zase něco společného. O něčem bych věděl. Jak léta běží, stěžují si lidé na nejrůznější zdravotní patálie, které přicházející stáří nezbytně provázejí. Tady by si Händel s Bachem náramně kápli do noty. Oba v posledních letech života přišli o zrak a zemřeli slepí. Myslím, že zrovna tuto shodu by si oba pánové s největší radostí odpustili.

Georg Friedrich Händel se narodil na konci února 1685 v německém městě Halle. Tatínek, místní chirurg, lékař a ranhojič, snil o tom, že z jeho synka vyroste renomovaný právník. Tatínkové míní, osud však leckdy mění. Kluk o teplé, zajištěné místečko v kanceláři ani v nejmenším nestál. Fascinovala jej muzika. A když se za něj i milovanou hudbu přimluvil u tatínka dokonce samotný braniborský kurfiřt, bylo v tomto směru vystaráno. Začátky byly ovšem více než svízelné. Mladý Händel působí nejprve jako varhaník a učitel v rodném Halle, pak si to ale zamířil do Hamburku. Proč právě tam? Hned vám to prozradím. V tomto přístavním hanzovním městě se nacházelo proslulé operní divadlo. A opera, ta dosud neznámého mladého muže lákala nejvíc!

Muzikantská štace v Hamburku dokonale splnila Händelovo očekávání. Přičichl zde k opravdovému světu hudby. Hraje v tamějším divadelním orchestru, studuje operní repertoár, navazuje kontakty s místními zpěváky a muzikanty, komponuje svá první díla. K hamburskému období se váže i jedna tragikomická historka. Nechybělo mnoho a Händel přišel o to nejcennější – o život. Přiznejte se alespoň v duchu, na co jste v prvním okamžiku pomysleli. Co se vlastně tenkrát stalo? Přímo při operním představení, před zraky posluchačů došlo k prudké hádce mezi tehdy osmnáctiletým Händelem a jeho blízkým přítelem – skladatelem Johannem Mathesonem. Příčina rozepře – jak už to mnohdy bývá – byla zcela malicherná, zbytečná a svým způsobem i směšná. Týkala se samozřejmě hudby. Matheson se nepříčetně rozzuřil, když jej Händel při premiéře jeho vlastní opery odmítl pustit k cemballu. Nejprve před konsternovaným publikem došlo na facky, později za účasti svědků k souboji na kordy. Händela prý před jistou smrtí zachránil obyčejný knoflíček od vesty, po němž se špička kordu už už pronikající do Händelovy hrudi smekla a odrazila. Sekundanti nakonec oba rozhádané kohouty usmířili, po předchozím přátelství bylo ale veta.

Možná i právě proto začal být Hamburk Händelovi až příliš těsný. Protože toužil po světě opravdu velké opery, rozjel se za ním do země opeře zaslíbené – do Itálie. Zamilovali se do sebe navzájem snad na první pohled. Händel poznává zákonitosti proslavené italské opery a v jejím duchu skládá opery své. Každou další uvedenou operou jako víno dozrává jeho kompoziční styl. Řím, Benátky a Florencie leží Händelovi doslova u nohou. V Benátkách navazuje přátelství se skvělým skladatelem a cemballistou Domenicem Scarlattim, s nímž se pro pobavení hudbymilovné benátské společnosti pravidelně utkával v „soubojích“, které měly rozhodnout o tom, kdo z nich lépe ovládá hru na cemballo. Kdo vyhrával častěji, nemohu sloužit. Prameny se o tom nezmiňují.

Vyvrcholením Händelova italského pobytu bylo uvedení jeho opery Agrippina. Její premiéra uvedla Benátky do opravdového varu. Podle očitého svědka si prý „posluchači vedli jako šílení, potlesk a výkřiky slávy Viva il caro Sassone (ať žije drahý Sas) nebraly konce.“

Po zdařilé italské misi se Händel zase na nějaký čas vrací domů. Několik měsíců strávil v Halle, Düsseldorfu a Hannoveru. Pak ale opět zvítězily jeho toulavé boty. Přes kanál La Manche zamířil do Anglie, aby tam zůstal až do konce života. Píše se rok 1712 a právě nastávají nejdůležitější léta Händelovy životní i hudební kariéry. Odstartoval je majestátním Te Deum komponovaným u příležitosti korunovace Jiřího I. anglickým králem. Další královu přízeň si Händel vysloužil blýskavou a bombastickou Vodní hudbou a Hudbou k ohňostroji. Obě ryze světská díla efektním způsobem zvýraznily a povýšily význam určitých slavností, kratochvílí a radovánek spojených se životem královského dvora. Dodnes patří k nejhranějším a nejpopulárnějším Händelovým skladbám.

Ačkoli si Händel na život v Anglii rozhodně stěžovat nemohl, slunečné dny bez mráčků tu a tam vystřídaly i dny podmračené a deštivé. Händel se pouští do operního podnikání. Tady ale narazila kosa na kámen. Jelikož byl rozhodně lepším hudebníkem nežli typickým podnikatelem, stávalo se v určitých časových intervalech, že se nahromaděné penízky rozkutálely, přátelé a mecenáši rozutekli a o to více se s náležitým halasem a výhrůžkami hlásili o svá práva věřitelé se svými pohledávkami. Je známo, že když se člověk z jakéhokoli důvodu ocitne téměř na dně, ukáže se v pravém světle charakter lidí, kteří jej až do té doby ze všech stran obklopují. Pomyslným sítem projdou jen opravdoví přátelé. Důsledkem jednoho takového krachu, pomluv a intrik byl záchvat mrtvice, který Händela zčista jasna sklátil. Jen zásluhou opakovaných pobytů v lázních, lepší životosprávy, nezdolné vůle a touhy po životě se Händel uzdravil. Okamžitě se s novou chutí pouští do další práce.

Na nohy jej postavilo oratorium Mesiáš. Jako by jím spasil sám sebe. Toto impozantní, nadčasové dílo svou uměleckou silou, významem a poselstvím fascinuje dodnes. Kdo by neznal alespoň jeho nejznámější a nejuváděnější část – velkolepé Allejuja. Händel najednou pochopil, že našel, po čem celý život podvědomě toužil. Nejsou to jen opery. Zbytek své životní i umělecké energie vloží do tvorby mohutných oratorií s biblickými a antickými náměty! Rok co rok jako v horečce chrlí jedno po druhém. Po Mesiášovi sklízí nevídaný úspěch s Judou Makabejským, Samsonem, Saulem, Izraelem v Egyptě, Belsazarem a dalšími.

Výsledek se zákonitě dostavil. Anglie s konečnou platností přijala vznětlivého, vzdorovitého, především však geniálního skladatele za svého adoptivního syna. Když 14. dubna 1759 Georg Friedrich Händel zemřel, pochovali jej vděční Angličané na hřbitově westminsterského opatství. Tam Němec, pardon, „Angličan“ Händel sní svůj věčný sen dodnes.

Joseph Haydn

1732–1809

Chcete poznat „světového rekordmana“ v počtu složených symfonií? Tedy alespoň takových, které opravdu za něco stojí? Víte, kdo je duchovním otcem smyčcového kvarteta, kdo první přišel na to, jak spojení dvojích houslí, violy a violoncella krásně, lahodně zní? Chcete vědět, koho mladší kolegové i široká hudební veřejnost pro jeho skromnost, neokázalost, ochotu kdykoli komukoli pomoci a poradit láskyplně nazývali „papá“? Na všechny tyto všetečné řečnické otázky už vlastně znáte odpověď. Skrývá se v záhlaví této kapitolky. Ano, je to rakouský skladatel Joseph Haydn.

Joseph Haydn náleží k legendárnímu trojhvězdí dovršitelů hudebního klasicismu. Z oné trojice byl nejstarší a nejzkušenější. Však si ho také jeho pokračovatelé – Wolfgang Amadeus Mozart a Ludwig van Beethoven – pro jeho dílo i jeho samotného náležitě považovali. „Benjamínka“ oné trojice, Ludwiga van Beethovena, ve Vídni dokonce uváděl a zasvěcoval do velkého světa hudby. Titánský Beethoven na to nikdy nezapomněl a po celý svůj život se k papá Haydnovi hlásíval jako k jednomu ze svých největších vzorů.

Joseph Haydn se narodil v obyčejné, nepříliš majetné rodině kolářského mistra Mathiase Haydna. Rané dětství strávil v malém městečku Hainburg nedaleko dnešních maďarských hranic. Už tehdy se mu muzika zažrala doslova až pod kůži. Nádherně zpíval, a tak už od osmi let rozezníval svůj zvonkový hlásek ve sboru svatoštěpánského dómu ve Vídni. V sedmnácti letech, krátce po prodělání mutace, přišel však očekávaný zádrhel. Krásný, průzračně čistý andělský hlásek byl najednou ten tam. Ztratil se jak pára nad hrncem. Jelikož pubertálního mladíka bez patřičného hlasu už nikdo ve sboru nepotřeboval, poděkovali mi za dosavadní službu (možná ani to ne) a bez většího sentimentu jej jako nepotřebné haraburdí ze sboru vypoklonkovali.

Deset let pak Haydn doslova živoří. Protlouká se světem, jak se dá. Tady si nějakou tu zlatku vydělal jako příležitostný hudebník, tu zase jako bezejmenný skladatel. Štěstí se na trpělivého, pokorného a pracovitého mladíka konečně drobátko pousmálo, když získává místo komorníka u italského skladatele Niccola Porpory. Co si budeme povídat, tento dnes již neznámý italský operní skladatel prokázal lidstvu neocenitelnou službu – během několika málo měsíců uvedl vnímavého mladého muže do zákonitostí skladby, což byla jediná odborná výuka kompozice, které se Josephu Haydnovi dostalo. Je téměř neuvěřitelné, že svou podstatou hudební samouk vytvořil tak dokonalé kompoziční dílo, jemuž se dodnes klaní celý kulturní svět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Střípky ze života světových muzikantů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.