Eva Kantůrková

prozaička, autorka psychologických próz, scenáristka.

Narodila se v Praze, velmi brzy se stala novinářkou v deníku Mladá fronta. Teprve po dělnické přípravce, kterou ukončila v roce 1951 maturitou, absolvovala filozofii a historii na Filozofické fakultě UK. Tu absolvovala roku 1956 prací Slovanská lípa v roce 1848. Po studiích pracovala v aparátu Svazu mládeže a v Čs. ústředí knižní kultury. Od roku 1967 se věnuje jen své literární tvorbě jako spisovatelka z povolání.

Kromě literatury se věnuje i kulturní a politické činnosti. Jako signatářka Charty 77 se stala v roce 1985 její mluvčí, když před tím strávila rok bez soudu ve vyšetřovací vazbě.

Eva Kantůrková patří mezi zakladatele Občanského fóra, v letech 1990 - 92 byla poslankyní České národní rady, v letech 1994 - 96 předsedkyní Obce spisovatelů.

Po potopě

Hrdinka románu, výtvarnice a matka dospívající dcery, se po rozchodu s mužem psychicky zhroutí, z čehož se pak zotavuje na psychiatrické klinice. V sanatoriu se snaží vyprávět svůj příběh jako součást terapie. Vrací se do běžného života a nastává tvrdá rekapitulace všeho, co je nutné v životě zlikvidovat, aby se mohla vrátit zpět ke své práci.

Eva Kantůrková

Po potopě

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Eva Kantůrková - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-15-4

1

Největší legrace byla, jak jsem se celou cestu a pak ještě doma pořád pozorovala: šla jsem vedle sebe a sledovala se, co dělám. Je to dobrý trik: jakmile člověk vycítí nebezpečí, že by mohl spáchat pitomost, rychle se zase spojí do jedné osoby a poručí si: „Tak dost! Udělej, co ti uložili!“ Už dvakrát předtím mě pustili v sobotu v poledne domů, byla jsem lehký pacient a tohle byla součást léčby: odemknout přísně střežené dveře a říct: „Tak jděte, a zase se vraťte. Do večerky.“ Ale předtím mě doprovázela Honzík. Přišla k zaskleným dveřím našeho oddělení ve druhém poschodí, já seděla vevnitř na chodbě a viděla jsem, jak se od schodů blíží rozmazaná červená skvrna, to byl Honzíkův kraťásek, mříže na dveřích ho dělily na nepravidelné části; Honzík si kraťásek pokaždé rázně stáhla, než se odhodlala zazvonit. Sotva zvonek zadrnčel, já zavolala na sestru: „Sestřičko, odemkněte mi, už si mě přišli vyzvednout,“ - a pak jsme šly. Nejdřív do cukrárny. Honzík se mnou pokaždé utratila celou svou hotovost; část šlehačkových dortů mi poručila nandat na talíř a část jich nechala zabalit, šlehačka byla tenkrát ještě vzácná a drahá, ale ona nelitovala peněz a nosila mi ji i na středeční návštěvy v kelímcích, šlehačku hodně slazenou, abych si nahradila ztrátu cukru po inzulínových šocích.

A tentokrát poprvé jsem šla sama. Zahradou nemocnice jsem rázovala vesele a klidně, z furiantství jsem se ani neohlédla po oknech svého oddělení, i průjezdem předního traktu jsem ještě prošla jak rekrut, ale sotva jsem se dostala přes ty dva nízké schody vedoucí na ulici, byla jsem najednou stísněná a bázlivá, všechna rozjařenost mě opustila. Doufala jsem, že přece snad tam někde na mne bude Honzík čekat, ale nikde nikdo: nejspíš jí přísně nakázali, ani na dálku se mi neukázat.

„Paní Sylvo,“ řekl mi pan profesor, přednosta kliniky, „dojděte si domů zalít kytičky. A zítra se nám ještě na jeden týden vraťte.“ Tenhle pan profesor, když mu můj přítel Milan volal, aby mě přijal, se zeptal: „A, pane kolego, nemocná zuří? Ohrožuje okolí?“ - „Tak zlé to není, pane profesore.“ - „A proč tedy naléháte, abych ji přijal ihned? Víte, kolik nemocných čeká, až se uvolní na klinice místo? Na jednu obsazenou postel čekají dva pacienti. Bereme jen akutní případy.“Pane profesore, je to umělkyně, a u těhle lidí...“ - „Zpívá?“ optal se profesor podezíravě. - „Ne. Maluje.“ - „Tak to je něco jiného. Přivezte ji.“ A jak vidno, získala jsem si zcela profesorovu přízeň, když mě po dvouměsíční léčbě pozval ještě na další týdenní pobyt. „Budeme vás už jenom pozorovat,“ řekl. „Takové přechodné období.“

„To znamená, že jsem už zdravá?“

„Stále se ptáte na tu jedinou věc,“ odpověděl nespokojeně. „Kdo z nás je zcela zdráv, má milá!“ Tenhle pan profesor byl velký dobrák. Pomalu při řeči rozkládal rukama, snad aby svoje pacienty ještě víc nepoplašil, a prsty měl žluté od nikotinu, dlouhé a chladné, bylo příjemné, když se jimi dotýkal mé hlavy. Klinika byla skutečně přecpaná, těžší případy vůbec nebrali, odváželi ty chudáky rovnou do ústavu, a nad kým se profesor přece jen smiloval, toho dočasně položili v přízemí na chodbu. Zrušili i noční pokoj sester, dali jim stolek a lampičku do kuchyňky. „Každý výkyv doby se projeví náporem na psychiatrii,“ říkal pan profesor a já z toho měla legraci: že vedle marxistického, náboženského a nevímjakého výkladu světa existuje i výklad psychiatrův; ostatně mně tenkrát nejbližší: lidi by byli normální, kdyby byl svět normální, ale že svět je plný krutostí a bláznovství... ale to je velká banalita, co teď povídám; chtěla jsem říci, že jestli měl pan profesor díky výkyvům doby kliniku přecpanou a mne přesto pozval ještě na týden doléčení, byla má otázka po mém uzdravení více než zbytečná, byla neslušná: protože kdybych byla zdravá, to znamená, kdyby mě už byli vyléčili, nedělali by se mnou takové okolky.

Vyšla jsem na ulici, rozhlížela jsem se kradí, jestli mě přece jen Honzík nesleduje zpovzdáli, její červený kraťásek bych musela spatřit i z veliké dálky... a zároveň jsem pozorovala sebe, jak si to šupajdím klikatou silničkou mezi vysokými zdmi a mlčenlivými průčelími klinik, uspokojená, že nepotkávám, a dokonce ani na obou koncích ulice nevidím žádné cizí lidi, a napjatá, co to se mnou udělá, až vyjdu sama na první zalidněnou ulici.

S Honzíkem jsme podvakrát jely tramvají a s ní jsem se lidí nebála; poctivě se snažila předstírat sobě i mně, že ji to vůbec nevyvádí z míry, takhle mě vodit, nesvéprávnou, a protože jsem pozorovala ji, neměla jsem čas pozorovat sebe. Ale tam, jak jsem šla sama, se moje kroky děsivě rozléhaly prázdnou ulicí, okna domů na obou stranách byla zavřená, ale mohla se naráz otevřít a cizí lidé, spousta neznámých cizích lidí by se z nich mohla vyklonit, aby se podívali na výtržníka, který klape podpatky v jejich tichounké ulici... a jak jsem se blížila k místům více zalidněným, slyšela jsem už hukot a sténání starých tramvají a vyčítala jsem si, že jsem nepožádala vrátného v nemocnici, aby mi zatelefonoval pro taxi. První lidi jsem uviděla ve zlomu Kateřinské ulice, byli to tři venkované, dvě starší ženy a jeden muž, že jsou z venkova se dalo poznat i na dálku podle šatů a rozkolíbané chůze; patrně šli do některé z nemocnic na sobotní návštěvu, a já přešla na druhou stranu ulice, abych je neminula příliš zblízka, a přece, když jsem je míjela, mě přepadl nutkavý pocit, že se musím ihned vrátit, jinak že se stane neštěstí: dojít zpátky ke skleněným dveřím našeho oddělení, zazvonit a říct: „Já nechci... já tam nedojdu... já kašlu na svoje kytičky, pro mne za mne ať si uschnou,“ schovat se do izolace za mřížemi... a zároveň jsem si dál na cestu vyzváněla svými podpatky a uháněla jsem dolů k Žitné ulici.

Před cukrárnou, do které jsme pokaždé s Honzíkem zašly, jsem se rozhodla koupit kremrole; nesním ani jednu, umiňovala jsem si, všechny si dám zabalit, bude to obrovský balík kremrolí se šlehačkou a všechny je odnesu domů. Abych měla pro hosty. Jak jsem si dodávala odvahy, připadlo mi najednou zhola nemožným, že by nepřišli. Že by se vůbec nikdo neukázal, když se jistě rozkřiklo, že jsem již podvakrát byla propuštěná na zkoušku. Už z prachobyčejné zvědavosti, ujišťovala jsem se. A někdo možná i z kamarádství. A protože jsem neměla v té chvíli přehled o tom, jak si u různých přátel a známých stojím, a protože jsem měla jen tu tichou jistotu, že Honzík mě v tom nenechá a jistě někoho pozve, nepředstavovala jsem si určité lidi, to jsem nechala na Honzíkovi, koho pozvat a koho odmítnout, a nazývala jsem je obecně: hosté. Kremrole pro hosty. Jak bych před hosty vypadala bez kremrolí... a vstoupila jsem do cukrárny. Avšak do tramvaje jsem se nepřiměla nastoupit. Zdála se mi přeplněná a tváře lidí za okny ošklivé a upjaté. Vydala jsem se domů pěšky a krabici s křehkými dorty jsem nesla před sebou jako ochranný štít.

Neměla jsem ten strach z lidí, jaký blázni obyčejně mají, nepodezírala jsem nikoho, že mi chce ublížit; bála jsem se, že až se mi někdo podívá do očí, hned na mně pozná, nač stůňu. Na klinice jsem byla za větrem, tam se mnou byl jen dvojí druh lidí a ani jeden mě nemohl ohrozit: nemocné ženy, se kterými jsem byla na pokoji a na oddělení, bláznily tak jako já, a protože jsem byla vyléčitelný případ, byla jsem na tom nesrovnatelně líp než většina těch nešťastnic, které se ze svých bludných snů už nikdy neměly probudit; a lékaři a sestry, kteří tvořili druhou skupinu, o mně nejen všechno věděli, ale měli ke mně jedinou povinnost: mých bludů mě zbavit. Ale už toho muže ve vrátnici jsem nedokázala požádat, aby mi zatelefonoval pro taxi; to už byl cizí člověk a já se bála jeho pohledu. „Jakého pohledu?“ optala se Honzík několik dní předtím. - „Já nevím. Asi by byl výsměšný.“ - „A proč výsměšný?“ - „Bláznům se lidi smějí.“ - „Kteří lidi?“ - „No tak vůbec. Všichni.“ - „Odkud to víš?“ - „Když jsem byla malá, byl ve vsi, kde jsme s Babi bydlely, obecní blázen. Všichni se mu smáli. Já taky.“ - „A byl to jistě blázen?“ - „Jak to jistě?“ - „No jakou máš dneska jistotu, že to byl opravdu blázen?“ - „Říkali to o něm.“ - „Třeba to blázen nebyl.“ - „Choval se tak.“ - „Byla jsi malá. Třeba se mu smáli pro docela jiné věci.“ Honzík, jakmile jsem vyslovila některou ze svých obav, nasadila na mou myšlenku svou logiku jak pátracího psa a šla a šla, až mi dokázala, že moje obava vyvěrá z prázdna. Oceňovala jsem na ní, že mi nedokazovala, že nejsem blázen, že jsem jen nemocná; mé bláznění, jako ostatně tenkrát všechno, brala střízlivě a věcně, fakticita neslučitelná s čímkoliv citovým, a vytrvale dávala najevo, že nechápe, proč by má nemoc mohla být něčím ponižujícím. Avšak svou přímočarostí mě stejně nedokázala vyvést z bludu a ta její vítězoslavná úleva, když jsem uhoněná její logikou nakonec zmlkla, byla dojemná; jenom mi zabránila opakovat pokusy o upřímnost. Má, tenkrát ještě mladičká dcera, vševědoucí a rázná, nepřekročivší dosud hranice dvourozměrného uvažování, si skutečně mohla myslet, že to, co se zakřikne, přestává být. A já jsem si právě tenkrát tak potřebovala popovídat! Bylo to jistě absurdní a směšné, ale tyhle rozhovory, které mi nebylo dopřáno uskutečnit s mou dcerou, byly jako stvořeny pro L.: můj drahý, vzácný L. by měl zaručeně dost trpělivosti naslouchat mi a možná by mi i poradil. On jistě.

Výsledek oné památné rozmluvy s Milanem se mi tenkrát zdál daleko drtivější než náš poslední rozhovor s L., a tohle taky Honzík špatně rozlišovala: o L. byla kdykoliv ochotna se rozpovídat (asi jí to poradili mí lékaři, tuhle terapii otevřeného ventilu), ale to tenkrát nedokázala tak zcela pochopit, že ventilu se dožaduje spíše má hrůza z toho, co mě ohrožuje bezprostředně. Vzpomínky na L. byly ode mne tenkrát příliš vzdálené, měla jsem se do nich teprve pomalu probouzet. Ale srovnala jsem poslední rozhovor s L. s oním, který jsme měli s Milanem... rozhovor s L. byla koncentrovaná směs vznešenosti a ušlechtilosti: dva lidé, dospělí a rozumní, zjistili, že se sice milují, ale že žádnou ze životních otázek nedokážou vyřešit tak, aby řešení vyhovovalo jim oběma a ještě dalším lidem, na řešení těch věcí závislých, a tak tedy nezbývá, než si ušlechtile a noblesně, to znamená s utajením všech vášní a bolestí, dát sbohem... avšak ono nenadálé setkání s Milanem bylo opravdu zlé. Rozmluva to byla krátká, Milan nestačil ani vypít kafe, a moje závěry z ní tak strašné: že zrada je všemocná, že zrazuje nejen člověk člověka, ale že zrazujeme i sami sebe. „Milane, je to jisté, co mi tady povídáš?“ Seděli jsme v mých roztomilých nízkých křesílkách, před tím obrovitým oknem mého bytu, před které jsem posazovala všechny návštěvy, aby se mohly pokochat a závidět mi výhled na Petřín, na strahovské věže a na Hradčany, a Milan ke mně mluvil oním naléhavým, sugestivním a trochu páterským způsobem, jakým se svými nemocnými mluví asi všichni psychiatři. „Sylvie, musíš mi věřit. Jinak se z toho nedostaneš. Nesmíš lékaře podezírat, že ti chtějí ublížit, jinak by léčení nemělo cenu.“ Příliš nenaléhal na odpovědi, ale obratně se mě vyptal na věci, o kterých jsem neměla ani potuchy: na Kubíčka za roletou, na to, proč je rozštelovaný sporák, na propíchané listy fíkusu, na zničené azalky, na mužské stopy v prachu terasy a na mnoho jiných, pro mne nesrozumitelných věcí; ovšem, že jsem se polekala, ale nezatvrdila jsem se, Milanovi jsem věřila, to vybrala Honzík správného doktora. S Milanem jsme se znali ještě z dob před válkou, tenkrát to byl takový vytáhlý mladíček s pěšinkou uprostřed hlavy, synáček z dobré rodiny, a my měli radost i trochu legraci z každého takového spořádaného človíčka, který se odhodlal přidat se k nám; Milan své milované psychiatrii rozuměl už jako študák, předčítal nám Freuda a uděloval nám rady; „přátelé,“ říkával můj kamarád Vilém, „téhle profese si važte, Milana budeme my všichni, jak tu sedíme, aspoň jednou za život potřebovat,“ my potenciální blázni a on náš potenciální lékař... a musím říci, že přišel na první Honzíkovo zavolání.

(Z určitého bodu už může člověk odhadnout, jak je lidský život krátký nebo dlouhý, a hlavně má už spoustu důkazů o tom, jak je čas proměnlivý. Říkají, že život lidský je krátký. Ale nemohla bych říci, že se během něj nedá dost prožít. Vyprávím tu historii jednoho sobotního odpoledne a toho, co mu předcházelo, ale paměť se přesmykává a převrací, je to pohyblivá zrcadlová stěna a Milana v ní vidím vždycky tou tváří a podobou, kterou se lišil od ostatních lidí. Zavřeli ho. Ne Němci, okupaci se mu podařilo nějak přežít. Ale naši. A šeptem a potají jsme si pak vyprávěli, že když ho v noci zatýkali, krátkozrakého a nemohoucího bez brýlí, které mu vzali, on volal o pomoc. „Pomoc! Pomoc!“ Vidím v duchu tu tichou noční vinohradskou ulici v kopci, jejíž obě strany tvoří vily a vzrostlé zahrady, a jeho vidím, jak ho vlečou k autu a on křičí. KŘIČÍ! Nebylo zvykem v těch dobách, aby zatýkaní křičeli. Nekřičeli prý ani ti nevinní, když je popravovali. Pak, když se vrátil, jsem se ho zeptala: „Myslel jsi, že tě někdo uslyší?“ - „Jsou přece taky slušní lidé.“ - „A ozval se ti někdo?“ - „Ne,“ řekl, zvětšené oči za skly s mnoha dioptriemi. „Možná zrovna ti slušní pevně spali.“)

Honzík vešla dovnitř, když už jsem to nejhorší překonala; „Honzíku,“ přivítala jsem ji, „představ si, já jsem bláznivá.“ Ze všech sil jsem se to snažila říct jako vtip. „Já to vím, Sylvinko,“ řekla mi a pak tam oba vedle mne stáli, každý z jedné strany, má dcera a jeden z mých starých přátel, a oba věděli, co já ještě netušila, že mě totiž za chvilku povezou na psychiatrii, a měli jedinou starost, abych tam s nimi odjela dobrovolně, protože šílenství nelze léčit násilím... a já zatím cítila na duši, jak chutná smrt. Jeden z mých životů, jedna část mého života, ta, kterou jsem prožila s L., podle nějakých přísných zákonů, které jsem sice neznala, ale které se přede mnou náhle vynořily jako nepřekročitelná hradba, skončila smrtí. Mou smrtí. A ti dva, Milan a Honzík, mě mohli donekonečna ujišťovat, že mě „pan profesor uzdraví“. Co se stalo, nelze odestát, a já potom posedle pozorovala ženy na svém pokoji: hledala jsem, čím se mi podobají. Jak přichází ta smrt. A protože jsem byla lehčím pacientem, a patřila tedy spíše k té druhé půlce nemocnice, k lékařům a sestrám, rychle jsem se dozvěděla, proč těm ženám přeskočilo a jak hluboké je jejich šílenství, a někdy jsem litovala, že jsem případ lehký: většina těch nešťastnic nevěděla o sobě zhola nic, potácely se na zvířecí hranici, zatímco já se měla jako na dlani: jsem pomátlá a inzulín do mne píchají, aby mě uspali a vymazali mi v mozku... - „co mi tam vlastně chcete vymazat, pane profesore?“ - - -

- - - a všichni mi odpovídali jako ta selka v pohádce o Mařence a Jeníčkovi. „Osobo, neviděla jste tady utíkat děti?“ - „Jo, seju semínka řepy.“ - „Osobo, povídám, neviděla jste, kam utíkají?“ - „Až zaseju, tak vzklíčí...“ Ne, o té nejvlastnější věci, o potopě, o mé smrti se mnou odmítali mluvit a odváděli mě k věcem matoucím. Pan profesor mi vyložil, proč je vhodnější v mém případě šok inzulínový a Honzík mi radila, abych ukazovala svou starou jizvu po slepém střevu a říkala o ní, že je čerstvá. „Když ti vadí psychiatrie, řekni, že jsi ležela na chirurgii,“ a všichni to nejspíš takhle dělali proto, že věděli, že pomoci mi mohou jen ve všem nepodstatném, ale že vylízat se z toho svrabu budu muset sama... a že ve mně nesmějí živit planou naději. Vlastně byli všichni ohromní, to jenom já pořád nevěděla, že to hlavní mám stále ještě před sebou.

Nesla jsem kremrole jako štít a uvážila jsem svou situaci: lidí kolem mne proudilo moc a moc, tenkrát se v sobotu odpoledne pražské ulice tak nevylidňovaly jako dnes, ale byla jen jedna možnost z tisíce, že právě v tomhle koutě Prahy mě potká někdo známý; a ti cizí lidé si mě nevšímali, jen nějaký pán se rozběhl za tramvají a už už do mne vletěl, ale včas spatřil kremrole a přibrzdil; „oh, prosím,“ smekl klobouk a měl najednou dost času, „vyhubujte mi, kvůli tramvaji bych porazil krásnou dámu,“ - a já se nad kremrolemi usmívala svým nejzářivějším úsměvem, neříkala jsem nic, ale zvedlo mi to náladu. Sedla jsem si pak dole na Karlově náměstí na studenou lavičku a poodkryla jsem papír na kremrolích. Jaro viselo ve vzduchu, bylo krásně, čerstvo, slunečno, spousta řvoucích vrabčáků a pilných kosů, lavička byla zastrčená, seděla jsem na ní sama, kremrole se jen rozsýpaly; chvíle to byla skoro blažená. Počkala jsem do dvou hodin, kdy oba domovníkovi odcházeli z domu, on do hospody, ona na hřbitov, a pak už má cesta proběhla bez obtíží a beze svědků.

2

„A jestlipak víš, za co tě Pán Bůh trestá?“ optala se mě Babi, když jí konečně dovolili mě navštívit. Seděla ztuha na bílé nemocniční lavici, byly jsme samy dvě na dlouhé chodbě s vysokým stropem a nekynula naděje, že by živáček vyšel alespoň z jedněch z mnoha zavřených dveří, protože Babi přišla mimo návštěvní dobu, lékaři měli službu na ambulanci a sestry byly u nemocných na pokojích, ale Babi přesto pohotově krabatila obličejík: co kdyby se přece objevil živý svědek našeho rodinného setkání! Babi milovala obecenstvo a raději mlčela, než by své úvahy pronesla y soukromí; Babi terorizovala své nejbližší právě tím, že vtahovala do našich nejsoukromějších záležitostí oči a uši cizích lidí. „Babi je sadista,“ tvrdívala Honzík, „a já nevím, proč bych jí na tenhle špek měla skočit.“ Honzík bývala vůbec ve vztahu k Babi odvážnější, už od nejútlejšího dětství odmítala s Babi kamkoliv chodit, aby se vyhnula aférám a veřejným senzacím. Babi nás nikdy netrestala doma, ale vždycky na místě, kde nás dopadla: ve škole, v parku, před dětmi, před dospělými lidmi, ať to byli muži nebo ženy. Těch afér před sousedy, těch atrakcí v tramvajích, na ulicích, v restauracích! Ubohá Babi, bez přestání posedlá podezřením, že se jí za všechno dobro, jež nám prokazuje, odměníme zlotřilou neposlušností! Babi nám nikdy neudělovala rady potají, taktně šetříc naši pověst a hrdost... a Honzík ji nikdy nepolitovala, tak jako já, a dala se od počátku na odboj (po velmi směšné historce: Babi našla jedenáctileté Janě na dně boty papírek, pomačkaný a umolousaný, na který si ta holčička, ještě hloupoučká, napsala: KAREL HÖGER JE JEDINÁ MOJE LÁSKA. Babi ovšem nevěděla, kdo je Karel Höger, a tak ztloukla Janu před celým domem vařečkou a vykřikovala při tom: „Já ti dám lásku... copak to jde? Je ti jedenáct. Co budeš dělat ve dvaceti? Budou na tebe pokřikovat: Kluci, pozor! Jana de!“) - ale já jí to nemohla udělat, vysmeknout se jí: Babi potřebovala mít aspoň jednu oběť, jednoho syna Abrahámova.

Ta léta s námi prožitá Babi obdivuhodně vybavila pro její představení: kůže na jejích tvářích byla složená do varhánků a v neustálé pohotovosti bleskově reagovat na nejprudší duševní přechody: od lítostivých stahů se její kůže smrskávala do uraženého podmračení, od ublížené zloby, usazené hlavně kolem nosu a očí, k lichotnému pousmání; obdivuhodná tvář, neustále ve střehu a neznající odpočinutí. A zajímavá tvář, tvárná, dalo by se na ní nádherně pracovat; ale tuhle druhou věc jsem už nedokázala pro Babi udělat. Ona si o to nikdy neřekla, stínem to nenaznačila, Babi byla nejen hrdá, ale předem už jakoby uražená, vždycky dávala najevo, že nikdy od nás nic nechtěla a chtít nebude, ale já vím, jak moc právě o tohle stála. To štěstí, moci svůj portrét zavěsit na čestné místo v bytě a vodit před něj návštěvy: „To jsem já. Pěkně mě Sylvinka vystihla, ne? Je to veliká radost, mít vděčné děti.“ Portrétem by se vyrovnala nejvznešenější ze svých přítelkyň, portrét by pro ni byl tak významnou událostí, že by se o něm jistě zmínila i svému zpovědníkovi: „Velebný pane, neobviňujte mě z marnivosti, raduji se, protože mě má dcera chtěla tím obrazem potěšit...“ - ale já prostě nemohla. V čemkoliv méně zásadním jsem se jí podvolovala, ale v malování jsem nemohla. A ne z nějaké falešné hrdosti nebo proto, že bych byla nepřející a zlá, ale prostě jsem se bála, že by mě portrét mohl strhnout a že bych nedokázala zalhat. Studovat tu tvář a vybavovat si všechno do minula bylo nebezpečné: namaluji ji, a ona z obrazu pozná, co k ní opravdu cítím... a tak Babi, chuděra, která pro všechno musela mít vysvětlení, jež by se nedotýkalo její pýchy, kdykoliv u mne uviděla načatý nebo dokončený portrét, vždycky říkala: „Ale strefit se do podoby, to ti moc nejde, co? Krajiny umíš líp. Teda upřimně, Sylvinko, divím se, že ti za tohle ještě zaplatí...,“ - a já přeochotně přesvědčovala: „To víš, portrét je nejtěžší z celého malování. Do obrazu krajiny můžeš vložit sebe, ale do lidského modelu se musíš umět vžít...,“ - a na to ona ještě nakonec, aby se o mé bezmoci namalovat ji utvrdila: „A tak že se s tím trápíš. Už jsi zkrátka stará. Co ses už nenaučila, to už se nenaučíš.“

A na té bílé lavici nemocniční chodby seděla ve svém prastarém baretu naraženém do čela, v těžkém, dlouhém zimáku s opelichanou liškou na límci a v té své odřené, zázračné tašce, ve které pro nás bylo vždycky něco na zub, měla láhev kompotu. Hned ji zručně otevřela a vyndala z tašky i lžíci, prostřela na sedadlo utěrku, a když uviděla, jak lačně koukám na temně žluté půlměsíce prosycené hustou sladkou šťávou, celá zrůžověla radostí. Ale přesto svou přirozenost přemoci nedokázala. „Jsou to broskve,“ musela mě upozornit, abych snad nepřehlédla, že mi přinesla nejdražší ze všech kompotů; a snad že ovládala tajemství telepatie, v tu chvíli se ve dveřích naproti nám objevil svědek, žádoucí obecenstvo: drobná kulhavá paní ve světle modrém stejnokroji, uklízečka na oddělení. „Koupila jsem dceři broskve,“ pronesla Babi nahlas, tak nahlas, aby se paní musela otočit. „Je nemocná,“ ukázala na mne. „A i kdyby nebyla nemocná. Nikdy jsem pro ni ničeho nelitovala. Dala bych jí poslední. Sama bych radši nejedla.“

V úloze obecenstva Babi nejraději uvítala lidi zcela neznámé, takové, kteří nás prvně viděli a nic o nás nevěděli: své informace Babi nejraději podávala od Adama. Uměla rychle a pevně posluchače upoutat, a jakmile probudila první zvědavý zájem, s chutí otevřela před cizincem pohled do našeho nejhlubšího soukromí. Nejčastěji začínala tím, jak mě miluje, „přestože nejsem její“. „Celý život jsem jim obětovala,“ říkávala tiše a skromně, a když se s posluchačem ještě o něco víc sblížila (čili: když měla možnost pobýt s ním déle než čtvrt hodiny), utřela ještě slzu a dodala: „Jen kdyby byly vděčnější.“ Množné číslo zahrnovalo ještě Honzíka, ale o Janě Babi tak ráda nemluvila, jejím výkyvům a obratům nikdy zcela neporozuměla, samozřejmě je odsuzovala, ale byla v tom nesvá a nejistá; Jana jí nikdy nedovolila, aby si pro svá vyprávění o ní vytvořila konstantní stereotyp. Složité případy Babi neměla ráda, zato na mne se vrhala s chutí, protože já pro ni byla veličina otevřená a stálá. Mohla jsem se měnit jakkoliv a mé osudy se mohly vyvíjet nevímjak, pro ni už jsem navždycky zůstala „sirotkem, kterého se z dobrého srdce ujala a který se jí odměnil tím, že se zcela zkazil...“ - avšak drobná kulhavá paní měla zřejmě přísně zakázáno bavit se s pacientkami a jejich návštěvami, a tak jen cosi zamumlala o matkách, „takové jsou matky“ anebo „vida, jaké jsou matky“, a rychle se zase skryla za vysokými dveřmi.

Babi, uspokojená jen zčásti, se tedy obrátila ke mně, aby viděla, jak mi chutná. „No tak, co nejíš?“ - „Nechci.“ - „A copak? Snad není zkažený?“ Uchopila láhev a zatřásla s ní, broskve se lákavě zahoupaly v hustém sirupu. - „Nevím. Nechci.“ - Babi svraštila obličejík do uražené lítostivé grimasy a po kratší pauze řekla: „A já doufala, že aspoň teď se změníš.“ - „To jsi doufala špatně,“ řekla jsem. - Vystrčila bojovně bradičku, ale promluvila až po chvíli: „Kdepak, od vás se člověk nedočká vděčnosti.“ Vrásky jí stromečkovitě klesly podle úst, odvrátila se, jako že ji tíží být se mnou na jedné lavici, a protože jí náhoda vždycky hraje do ruky, průhled oknem, před kterým jsme seděly, směřoval právě ke kostelní věži. Vyčnívala nad vysokou zdí nemocniční zahrady a Babi zbožně sepjala ruce a našpulila rty, abych si musela myslet, že se v duchu modlí. Kdyby neviděla na kostelní věž, vytáhlá by z kapsy růženec a jeho křížek by žmoulala mezi prsty; vždycky jsem uznávala, že vyznávat:pánaboha má veliké výhody, zejména když není nijak obtížné zařídit, aby byl všudypřítomný. A tak jsme seděly, Babi se posilovala modlitbou a otevřená láhev trčela mezi námi, symbol její neomalenosti a mé marné pýchy.

Babi byla hartusivá, zarputilá a nesnášenlivá a skrznaskrz prosáklá katolickým umravněním. To všechno jsou vlastnosti, které u normálních lidí přicházejí a narůstají s léty, ale já ji tankovou znala odjakživa. Babi neměla smysl pro humor, i když vyprávěla něco humorného, nikdy se zcela neuvolnila; měla v sobě něco zadrhlého, špatně srostlou ránu. Z nedostatku jiné - příležitosti, ale i z umíněnosti, která jí byla vlastní, obdařila svou láskou mně a mou dceru Janu, my však její způsob lásky odmítaly právě tak zatvrzele, jako ona nám jej vnucovala; a tak se ubohá, životem podvedená a ve svých láskách zhrzená Babi svářila s lidmi a ze žalu a ž urážky se přimkla k náboženství, Ne k Bohu, tak jednoduchá Babi nebyla; Babi nevyznávala Boha, ale řád světa co možná krutý, který, jak si myslela, by měl obecně vládnout nad lidmi; a Babi, jeho vyznavačka, vykladačka a obhajitelka, by mohla kdyby vládl vládnout s ním. Babi odjakživa toužila patřit k vyvoleným tohoto světa, ale protože jí toho osudem nebylo dopřáno, aspoň nastolovala, sice téměř bezvýsledně, ale zato znova a znova, vládu svaté inkvizice nad svými nejbližšími.

„Tak jestlipak víš, za co tě Pán Bůh trestá?“ Můj nejvyšší inkvizitor odvrátil pohled od kostelní věže, ale na broskve už Babi znova nepohlédla; tenhle malý incident ji odvedl od toho hlavního, co mi chtěla říci, naznačila tedy, že je překonán a že je mi odpuštěno, a zabodla do mne oči; poznala jsem na ní, že je odhodlaná dotírat zle a bez oddechu, tím spíše, že mě tak dlouho neviděla, a překypovala tedy nadrženou energií.

„Mami,“ řekla jsem mírně, „já se nesmím rozčilovat. Jestli mě rozčílíš, přijde pan profesor a hned tě odsud vyhodí.“

Zarazila se. Jako každý malý člověk, i ona si zakládala na svých známostech s významnými lidmi, a ze všech nejvíc si vážila právě lékařských kapacit... a představa, že by si jednu takovou potencionální známost mohla předem znepřátelit, ji poplašila; ale jen na okamžik. „Jsem tvoje matka,“ řekla důstojně, „mám právo tě navštívit.“ A pak přešla k věci: „Pán Bůh tě trestá za ten byt.“

Věta jí vyklouzla z úst krásná, kulatá a definitivní, bylo jasné, že ji musela v mysli mockrát převrátit, že ji dlouho modelovala a hnětla, než ji vypiplala do této konečné a nanejvýš lapidární podoby. Babi měla mnoho času, byla na penzi, a nadto mě milovala bez hranic: navštěvovala mě pravidelně od okamžiku, kdy jsem se osamostatnila, středy odpoledne byly její, musela jsem si je pro ni rezervovat, ale - jak jsem mohla usoudit z vybroušenosti jejích výpadů - o mém hříšném životě přemítala, jak je týden dlouhý. S neochvějnou vytrvalostí sama u sebe, ale i nahlas před svým zpovědníkem a před svými svatými kozami rozvažovala, jak mě přivést na cestu ctnosti; a protože se její myšlení nepohybovalo ve světě abstrakt, její představy dobra a zla, Boha a ďábla, musely být smyslově názorné - jak by to charakterizoval jeden náš soudobý nepovedený estetik, to znamená, že představu dobra si nejspíš zafixovala do podoby vousatého dědy, který dlí na nebesích, avšak ďábel se jí objevoval v různých přestrojeních: posledním ďáblem, s nímž sváděla zápas o mou duši, byl L„ ten nebožáček a úctyhodný pan profesor... a moc mě tedy udivila na té nemocniční chodbě, že už ne L., ale můj byt ji začal znova trápit.

Po celou dobu mé nemoci Babi přicházela před kliniku o každém návštěvním dnu, ale nikdy se jí nepodařilo proklouznout kontrolou návštěv, která se odbývala na každém patře u zasklených zamřížovaných dveří; přijímala ten zákaz navštívit mě s pokorou, neurazila se a neodešla, dobroty, které mi přinesla, mi poslala po Honzíkovi, a já ji pak viděla, jak dole bloudí po pěšinách zahrady a hledá očima, za kterým asi oknem s Honzíkem sedím; jednou jsem se neudržela, vylezlá jsem na lavici a zamávala jsem na ni; žalostně se rozplakala. Ale nemohla jsem se s ní sejít, věděla příliš mnoho; díky své neúnavnosti a svému šmejdění dopodrobna znala i mou největší bolest, i mou nejhlubší nejistotu, a já se s ní chtěla vidět, až si budu jistá, že mi její výpad neublíží. „Kdo ti za to může, mami,“ říkala jsem si, když jsem ji tam viděla plakat, „kdo ti za to může, že se před tebou musíme chránit.“

Nikdy jsem zcela nepřišla na kloub tomu, jak toho dociluje, ale jisté bylo, že o mně věděla všechno a vždycky do největších podrobností. O všech lidech, se kterými jsem se stýkala, mohla vyprávět romány, a ona je taký vyprávěla; obyčejně to, co říkala o mých známých a přátelích, bylo ve své fakticitě správné („Rudolf H. se dvakrát rozvedl“, „Marie K. jezdí do venkovské vily s mužem své masérky“, „Josef K. zve do svého ateliéru mladé dívky a fotografuje je tam nahé“ atd. atd.), ale výklad těch fakt, která vyzvěděla, byl úplně vyborcený, zhmožděný a pobuřující. Z toho, jak hodnotila mé známé a mé přátele, jsem usuzovala, že její špionážní síť tvoří i ty její svaté kozy, které získané informace okamžitě převracejí a přizpůsobují je k svému obrazu poťouchlého, farizejského katolictví.

(Svaté kozy naší Babi byly čtyři; byly to pochroumané bytosti různého věku i společenského postavení, a hanlivý název jim dala Honzík, která se v klidu nepřenesla ani přes zmínku o nich. Scházely se u Babi každého nedělního odpoledne a byly si navzájem oporou a útěchou. Paní Chocholoušková byla vdova a pletla na domácím pletacím stroji punčochy a svetry; za své životní poslání si určila dovést svou osmadvacetiletou, pomalu stárnoucí dceru ve stavu panenství k oltáři. (Babi: „Tři roky s Mařenkou ten chlapec chodil a nic si k ní nedovolil.“ - Já: „Jenomže potom ji nechal. A Mařenka zůstane na ocet.“ - Babi: „Radši zůstat na ocet, než být poskvrněná.“) Albína byla asi čtyřicetiletá služka z nemocnice, kde sloužila i Babi a kde se sobe navzájem zalíbily, navzdory hradbě, která jinak existuje mezi služkou a bábou babicí; Albína byla přesný protimluv paní Chocholouškové: v mládí „zhřešila“, porodila nemanželskou dceru, která byla asi ve věku naší Jany; holka to byla nebohá, převážely ji z jednoho kláštera do druhého a zřejmě ji marně, přibližovaly Bohu: ještě dávno předtím, než dospěla, se Albínina dcera dostala před soud pro mravnostní delikty. Další dvě, hlavní opory této malé společnosti, jsem neznala osobně, byly to sestry, staré panny, žily na Malé Straně z jakéhosi dědictví, Babi někdy tajuplně naznačila, že jsou to šlechtičny, ale že se o tom nemá mluvit, slečny asi pocházely z nějaké zparchantělé větve a dost se za to styděly; věděla jsem o nich jedinou konkrétní věc, podle níž jsem si je mohla představit: léta a léta vyšívaly šatečky pro Pražské Jezulátko, nejmilovanější amulet naší Babi, a vynaložily na to všechny své úspory.)

Babi tedy věděla příliš a já čekala atak, surový a zlý, její proroctví se vyplnila do puntíku, prohrála jsem všechno, práci, lásku, ležela jsem na dně jak rozpláclá žába, Babi mohla triumfovat, její katolická morálka slavila vítězství, mohla mě zavalit a utlouci ještě dodatečnými důkazy o své pravdě a mém pobloudění... a ona si zatím, chuděra stará a nemoudrá, vzpomněla na můj byt. Bylo mi jí najednou tak líto a tak mě mrzelo, že jsem ji nechala tolikrát tam dole na zahradě čekat... a ona řekla důstojně a přísně: „Pán Bůh postupem času potrestá všechny křivdy.“ Pronesla to jako z kazatelny. „Tebe potrestal za byt... no jen se směj, směj... tvoje nemoc je strašná. Když mi řekli, že jsi tady...“ - utřela slzu a obhlédla tlusté mříže, upevněné zvenčí na oknech a na dveřích chodby.

„Ale mami,“ řekla jsem rozmarně, „já se uzdravím. Už jsem skoro zdravá.“

„Ale ta hanba!“ namítla.

Aha, tak to myslela: můj trest byl v té hanbě. „Mami, pamatuješ na Ondřejka? Na obecního blázna? Zavěšovali jsme mu na kabát zvonek a Ondřejko se otáčel a zvonek pořád zvonil. Ondřejko si strhl kabát, hodil ho na zem a dupal po něm. Myslel si, že to kabát zvoní...“

Zakryla si tvář oběma rukama a kolébala se v zármutku dopředu dozadu. „Mlč... co mě mučíš... mlč... přestaň.“

„Jakýpak trest,“ říkala jsem dál rozverně, „že jsem bláznivá, to jsi přece o mně tvrdila vždycky. Když jsem se vdala za Jiřího... když jsem začala malovat... a ještě mockrát, vzpomeň si. A o jednou víc nebo míň, co na tom záleží.“

Trochu jsem ji zmátla. Cekala větší pokoru. Odkryla tvář a podezíravě sledovala, co povídám. Vyvolala jsem takový zmatek v jejích vráskách, že jsem se až musela usmát: vypadala bezradně jak dítě. Ale potom si uvědomila, že nevyslovila svou myšlenku celou. Řekla: „Ty jsi potrestaná za byt, a L. bude potrestán za tvou nemoc. Každému, co mu patří.“ Vypadala najednou velice zlomyslně a vychytrale.

Tak takhle tedy! Naráz ze mne vyprchalo dojetí nad její zkroušeností. Tak tohle tedy vymyslela jako řešení: viníkem je L. - - - a ona se nejspíš cítí nástrojem boží spravedlnosti. „Mami!“ řekla jsem hrozivě, „jestli ty zase něco vyvádíš!“

Zatvářila se tajemně a pro tu chvíli mě uklidnila: kdyby skutečně něčím L. uškodila nebo chtěla uškodit, myslela jsem si, nevydržela by o tom nemluvit, aspoň náznakem by se pochlubila. „Mami,“ řekla jsem varovně, „jestli se do toho ještě budeš plést... zabiju tě! Uvidíš!“

Zděšeně se pokřižovala.

„Jsem blázen... a projde mi to.“

„Prosím tě,“ ucedila nejistě, „L. a celá ta tvoje společnost... to jsou pro mě vyřízení lidé. Kdyby sis dala ode mne říct...“ Pokukovala po mně, ale potom si odhodlaně přitáhla lišku k bradě. „A pak!“ řekla. „Jak bychom vypadaly, kdybychom se chtěly mstít. Musíme mít svoji hrdost.“ Vypjala tvářičku do vznešené masky a já se v duchu musela usmát: ten plurál! Babi byla beztak velkolepá. Několik let mě nepřestajně a vynalézavě štvala jak lovec, pro L. neměla jediného dobrého slova, můj rozchod s ním samozřejmě nezpůsobila ona, ale všechno mi svými pletichami zkomplikovala a znesnadnila, a jestli mi v něčem zabránila, tak právě v tom, abych mohla být hrdá... a pak si klidně řekne: „Jak bychom vypadaly, kdybychom se chtěly mstít.“ My dvě? A komu? L.? Nebylo by logičtější, kdybych se chtěla mstít já jí?

„Mami, nechrne toho, ano?“

Posmrkla a vyndala z tašky svůj sváteční batistový kapesníček lemovaný krajkou; oddechla jsem si. Jak Babi vyndala tenhle kapesníček, znamenalo to, že se z podoby mstivé katoličky přestrojuje do podoby velkomyslné dámy. „Máš pravdu, dítě. Dělejme pouze to, co se sluší.“

Babi, samozřejmě nevědomky, měla svá životní pravidla rozdělena do dvou kategorií: rozlišovala to, co nazývala „být morální“, od toho, čemu říkala, že se „to sluší“. Honzík nemohla Babi za jejího života ani dostatečně ocenit, ani ji beze zbytku pochopit, protože byla příliš mladá a nestačila se ještě naučit rozeznávat, kterou z těchto dvou pozic Babi právě volí. To, čemu říkala „být morální“, načerpala Babi převážně z náboženství. Dokud jsem byla dítětem a ona nade mnou měla moc donutit mě k poslušnosti, modlívala jsem se s ní denně večer před spaním. Nad našimi postelemi, které stály za sebou u stěny, visel kříž s Kristem a my vedle sebe poklekly v bílých plátěných košilích s širokými ramínky; nesměla jsem se opřít lokty o postel a Babi mě štulcovala do zad, když jsem se odvážila opřít si zadničku o paty, abych ulevila otlačeným kolenům; modlily jsme se dlouho, Otčenáše, Zdrávasy i Desatero přikázání: ano, já byla Babiným lidem izraelským a ona byla mým Mojžíšem: ne pohádky, ne vyprávěnky před spaním, ne ukolébavky, ne úsměv nebo pohlazení, ale NEPOKRADEŠ, NESESMILNÍŠ. Z mých vychovatelů byla Babi ten nejkrutější a ten nejméně úspěšný.

Své zdvořilostní zásady naproti tomu čerpala v „lepší společnosti“. Venkovské děvče, které se stalo děvečkou ve velkém pražském domě a kterého si „páni“ všimli. Ale dokud mluvila o tom, co „se sluší“ a co „se nesluší“, byla jsem klidná: v těchto věcech, na rozdíl od morálky, uznávala Babi kompromisy. Ovšem nejvíce nebezpečná byla tehdy, když bez dlouhých morálních rozkladů instinktivně uposlechla své nejvnitřnější, žádnou zdvořilostí ani morálkou nepřehlušené pudy. To ze dna její povahy zavanul odér tak nestoudné prohnanosti, že jsem si nestačila zacpávat nos. Ale nutno přiznat, že tahle třetí podoba se objevovala málokdy, avšak patřila k ní, a já ji obdivovala v té její závratné trojjedinosti.

Žila až do své smrti z té pýchy, že se ve velkém domě staré paní Altmannové (Altmann, parfumérie a textil, Národní třída, palác Platýz) vypracovala z děvečky na panskou a potom na společnici, a když se dovolávala svých znalostí velkého světa, měla právě to na mysli, že čítávala staré paní před usnutím z drahých knih, vázaných v měkké kůži, že jezdívala každé léto s rodinou do venkovské vily, kde pečovala o děti, a že kromě práva účastnit se ve skromném šatu a mlčky paniných velkých každoměsíčních společností byla starou dámou pověřována i vyřizováním nejrůznějších, povětšině důvěrných a delikátních, rodinných vzkazů, příkazů a nařízení. „Všichni mi záviděli,“ říkávala oslněné Babi. „Potkávala jsem děvčata, se kterými jsem přišla do Prahy, a mohla jsem je doporučit do pěkných míst. Holky za mnou běhaly, věděly, že mám styky, a dámy se se mnou radily, než některou přijaly. K našim pánům chodilo moc hostí, a všichni mě znali.“ Babi se vyšvihla nad běžnou úroveň spolehlivé pražské služky s dobrým vysvědčením: na ulici nosila klobouk, má jej na všech fotografiích z té doby, její fiží na halenkách byla bohatá a honzík na sukních vysoký, účes si naopak mohla dovolit mít hladký, prostý, ačkoliv se jinak od panských žádaly nad čelem a nad ušima kudrlinky, a v domě nenosila ani čelenku, ani zástěrku, ony dva znaky služebného postavení.

Blaženou idylu společnice bohaté dámy narušil však onen krásný vdovec, jehož fotografii Babi po celý život věšela na viditelné a čestné místo, nad postel hned vedle krucifixu. Černý knír a černé oči jí nejspíš učarovaly v krámku, do kterého si Altmannka přišla dát ušít boty: stará dáma měla nějakou vadu kotníků a onen spanilý švec jí jako jediný v Praze dokázal ušít střevíce, ve kterých mohla pohodlně chodit. (Za pravdu těchto vyprávěnek samozřejmě neručím, ale tak to vyprávěla sama Babi.) „Dělal botičky, že v nich byla noha jako v peří,“ říkávala, a tenhle švec, živnostník a měšťan vinohradský (jak je titulován na mém křestním listě), tenhle švihák s černýma očima (které jsem zdědila a které ji na mně musely po celý život trápit a dráždit), jí za tři roky po svatbě umřel, aniž ji stačil oplodnit. Zůstala jsem jí já, sirotek po vdovci, nebohé dítě, „kterého se ujala z křesťanské lásky a které se jí odměnilo tím, že se dalo zkazit.“ Sňatkem si Babi uškodila u Altmannových, stará dáma si ze služkovských nectností neposlušnost a nevděk ošklivila nejvíc, a tak své společnici a vykonavatelce temných pletich neposlala žádný svatební dar a ke svému ševci taky přestala chodit. Když vdovec umřel, Babi musela uhájit své i sirotkovo živobytí, a vypravila se tedy do velkého domu Altmannových, aby obnovila své vznešené styky.

Pamatuji se na tu scénu jen útržkovitě, byla jsem teprve šestiletá, a Babi ji líčila jako osudový předěl našeho společného života; a líčila ji ráda, ta scéna patřila k jejím oblíbeným číslům. Její řeč dostala slavnostní akcent, když vyprávěla, že jsme byly uvedeny do salónu a že nám nestrčili kus buchty s kafem v kuchyni. „Sylvinka se staré dámě na první pohled zalíbila,“ tvrdila... zatímco mně jako jeden z útržků utkvěla v paměti jen štíhlá hůlka, jejíž konec vymrštila stará, ošklivá ruka proti mně, a nosový, mečivý hlas, který se zeptal: „To dítě ukradla cikánům, Máry?“ Domýšlela jsem se vždycky, že Babi, abych byla na návštěvu krásná, provedla se mnou to, co každé soboty: na noc spletla moje dlouhé černé vlasy do mnoha culíčků a namokřila je cukrovou vodou, aby nakadeření pevně drželo, a vlasy mi nejspíš trčely kolem hlavy a černé oči mi vzpurné svítily, byla jsem zdivočelá otcovou smrtí a omšelý přepych velkého domu mě nijak neohromil, bylo na mně jistě poznat, že přicházím z donucení... dítě ukradené cikánům, jistě to bylo přiléhavé označení, ale Babi se urazila. Byla pyšná na svého krásného vdovce, byť byl po smrti, byla pyšná i na jeho dítě, a zejména se pyšnila svým skutkem křesťanské lásky. „Která zená by udělala to, co já? Žádná. Každá by se tě hleděla zbavit. Strčila by tě do sirotčince. Hodila by tě na krk zlým příbuzným.“ Babi ta Altmannčina věta natolik urazila, že ji zcela vypustila ze svého vyprávění a že mi pak, což bylo daleko důležitější, po skončení návštěvy, jež měla mou zásluhou velice dramatický a předčasný závěr, nenabila.

Když nás stará dáma dost potupila („Vidí, Máry, co jsem jí říkala, nebrala si vdovce s dítětem, kdyby mě poslechla, ještě dneska by si u nás krásně žila.“), zas na mě ukázala holí: „Šla sem.“ - „Nechci!“ - Babi mi poručila: „Jdi! Musíš udělat, co milostpaní říká.“ - A Altmannka se uraženě optala: „No snad se mě nebojí? Co tak na mě kouká?“ A pak, aby si mě naklonila: „Tumala, vzala si.“ Nabídla mi cukroví z mísy. Babi mi potom vysvětlila, že to byla z její strany veliká pocta: svým dětem a svým vnukům cukroví zakazovala a to, co leželo pro okrasu na mísách, na ochranu před mlsností dětí i služebnictva osobně přepočítávala. Mísa, z níž mi Altmannka nabídla, byla prý velmi cenná, starý čínský ručně malovaný porcelán, a to cukroví na ní muselo ležet zřejmě léta... a já, když přede mne nastrčila tu vybledlou, oslizlou čokoládu, olízanou mouchami a ohmatanou prackami služebnictva, uchopila mísu celou. Babi zaúpěla, myslela si, že chci shrábnout všecko, a Altmannka ještě stačila udělat opovržlivé gesto: „Vidí, Máry, co si uvázala na krk za haranta...“, a já se rozmáchla. Můj tatínek, když ho někdo dráždil, reagoval prý právě tak: popadl, co měl nejblíž u ruky, a prásk! - - - to se ví, že nás stará paní s velkým kraválem vyhodila. Babi samozřejmě nikam nedoporučila a musely jsme se přestěhovat k příbuzným na ves, protože v Praze jsme neměly z čeho žít.

Ale byla řeč o bytě. Nejdřív mě rozesmála, když to řekla, ale později, když jsem o tom přemýšlela, zjistila jsem to, co vždycky: na všem, co Babi řekla, něco bylo. Můj byt. Ano, ovšem, můj byt. Bývala to půda nebo skladiště a advokát Valeš, když na začátku okupace koupil ten dům, si tam dal pro sebe zřídit tajný útulek. Ve čtvrtém patře měl advokátní kancelář a do sedmého patra, do šmajchlkabinetu, jak tomu říkal náš domovník, si dvakrát týdně vodíval slečny. Úterky (které se odbývaly za denního světla a na něž si pan doktor zval buď studentky, anebo některou ze svých vznesených klientek před rozvodem) byly patrně součástí jeho hygieny duševní, a pátky (které začínaly s večerem a na něž přicházela po celá ta léta vždycky ta jediná utahaná kurva z Platýzu, nakadeřená a trochu vyplašená, když vstupovala do výtahu) byly nejspíš součástí jeho hygieny fyzické. Úterní galantní rozpravy stárnoucího seladona s mladičkými studentkami nebo jemnými dámami nahrazovaly Valešovi návštěvy divadel a četbu knih, páteční soulož s kurvou byla něco jako pedikúra nebo masáž povadlé pleti. Pan doktor byl člověk akurátní a bez fantazie, od svých sekretářek vyžadoval, aby vedly jeho kancelář tak přesně, jako by to byl berní úřad, a i kurva musela přicházet přesně v půl osmé, jinak se zlobil. Byla to ostatně hodná holka, prožili jsme s ní ve sklepě celou květnovou revoluci, a tam jsem se od ní dozvěděla, že její kšeft s panem doktorem vlastně moc valný nebyl: dal jí najíst a napít, kolik chtěla a snesla, a namísto peněz jí strkal punčochy a prádlo, které ho nic nestály, protože jeho tchán vlastnil akcie jedné textilní továrny. „Pořád jenom punčochy a kalhotky, kalhotky a punčochy. Punčochy ještě šly, ty jsem mohla prodat, ale stejně je to sviňák. On si prodával svoje zbožíčko na černém trhu ve velkém, a to nějak nese, ale já, když jsem přišla se dvěma páry punčoch do Koruny, jsem na tom kšeftíku ještě prodělala.“ - „Měla jste se na něj vykašlat,“ řekla jsem. - „To máte těžký. Kšeft za moc nestál, ale byl stálý. Vědělo se to, a i když nejsem nejmladší, začali mě zvát i jiní. Dobrá pověst je v našem povolání moc důležitá.“ - „Ale jak jste dokázala,“ řekla jsem nepříliš zdvořile, „že chtěl jenom vás?“ - „Přesně jsem dodržovala jeho podmínky.“ Kdybych rychle neobrátila list, ta stará dobračka by mi snad vylíčila, jaké byly páně doktorovy milostné speciality.

Vedla jsem s advokátem Valešem několikaletou válku. Místnosti, do nichž nastěhoval svou advokátní kancelář, původně patřily nakladatelství, jehož zaměstnancem jsem bývala; pan ředitel Zima mi pronajal jednu z nakladatelských místností, protože správně usoudil, že když budu v nakladatelství bydlet, budou mě moci probudit hned poránu, ale v opačném případě se mě dočkají tak k polednímu. Žili jsme si tam krásně několik let, pan ředitel Zima, písařka a sekretářka Hana, účetní Kolínský, korektor Nový, poslíček Ivan a já, ilustrátorka, grafička a technická redaktorka v jedné osobě. Byla u nás vždycky spousta lidí, malé nakladatelstvíčko pro levé spisovatele a filosofy, kteří nám nosili rukopisy, ale hlavně chodili jen na kus řeči; byli jsme centrála všech drbů, partajních, parlamentních, vládních, ale i ranků daleko nižších, byli jsme jedním ze záchytných bodů levé fronty. Já jsem se nestarala příliš o politiku, líbilo se mi, jak lidé přicházeli a odcházeli, hádali se, halasili, když se do hádky vložily ženské, vřeštěly jak paviáni, naši hosté byli bezprostřední, sedali na stoly a sypali popel z laciných cigaret na podlahu, pořád se u nás vařil čaj a podávaly housky, někdo vždycky plál a někdo se mu posmíval, někdo vykřikoval a někdo se urážel, šum a ruch, nálada vzrušená jako před koncem nebo před začátkem světa. Moji drazí druhové a kamarádi, Vincek, František, Elenka, Zora, Julek, Vladimír, Jarmila, Vilém, Karel. Z těch nejlepších zůstal jen kdesi popel a rozptýlený těžký dým, pár knížek a vzpomínky. Moje vzpomínky, které se nikterak nepodobají nynějším oficiálním legendám, které o nich píšou vdovy a quasipřátelé pro důvěřivé masy - - - a pan ředitel Zima, když hosté obsadili už i jeho kancelář, jeho stůl, jeho telefon a jeho šálek na čaj, když vzruch se zvolna zvedal k svému vrcholu, hádce, křiku, pláči, fackám nebo čemusi podobnému, se potichu a s omluvným úsměvem, že na tyhle věci nemá povahu, vyplížil z nakladatelských místností do mého bytu. Byla to jedna z nájemnických podmínek, kterou jsem ráda dodržovala: nevpustit do mého pokojíku ani nohu, aby se měl kam utéci se svým doutníkem a ustaraným čelem prodělečného podnikatele. Můj pokojík byl od nakladatelských místností oddělen předsíňkou, původně, když dům stavěli, byl celý ten komplet ve čtvrtém patře zamýšlen jako byt pro majitele domu a má místnůstka byla v tom původním projektu určena za kuchyň a předsíňka, která ji oddělovala od haly a ostatních místností, byla určena pro lednici a umývárnu nádobí. A protože to byla původně kuchyň, i její okno vedlo jen do nitra domovního bloku, a jediné, co mě s pohledem do dvorků a na oprýskané vnitřní zdi domů a balkóny zavalené haraburdím smiřovalo, byla věž Novoměstské radnice na Karlově náměstí: chodili jsme se na ni dívat, abychom věděli, kolik je přesně hodin.

Nakladatelství zaniklo za druhé republiky, ale pan ředitel Zima ještě dva roky držel ty místnosti a platil za ně nájemné až do dne, kdy ho zavřeli. Dokud jsme byli „nakladatelství v likvidaci“, měla jsem stále dost dobrých důvodů, abych tam bydlela: lidé si tam zvykli chodit, předávali si mým prostřednictvím vzkazy, byli jsme stále oním záchytným bodem, jenom jsme si museli počínat obezřetněji. Když potom čtvrté patro obsadil advokát Valeš, rozhodla jsem se, že se odstěhuji: bylo známo, kdo je pan Valeš, a nechat si od něj kontrolovat návštěvy... avšak nakonec se vše vyvinulo jinak. Jednoho rána mi byl doručen doporučený dopis: „Vážená paní, oznamuji vám, že hodlám rozšířit svou advokátní kancelář, která, jak je Vám známo, sídlí v místnostech bývalého nakladatelství Pokrok. Pokud snad mělo toto nakladatelství vůči Vám závazky stran Vašeho ubytování, tyto zanikly s jeho likvidací. Z těchto příčin Vás žádám, abyste Vámi obývanou jednu místnost a jednu koupelnu vyklidila k prvnímu příštího měsíce. Pokud byste tak odmítla učinit, byl bych věc nucen předat soudnímu řízení. S uctivým pozdravem JUDr. Karel Valeš, advokát.“

„Vážený pane,“ poslala jsem mu doporučený dopis, „musím Vás upozornit, že jste přehlédl následující fakt: má jedna místnost a jedna koupelna nebyly součástí kanceláří nakladatelství Pokrok, ale platila jsem za ně činži jako za samostatný byt přímo majiteli domu. A protože jsem se dozvěděla, že nejste pouhým nájemníkem místností po nakladatelství Pokrok, ale že jste se stal vlastníkem celého domu, oznamuji Vám, že budete-li trvat na své výpovědi, odvolám se k soudu na základě zákona na ochranu nájemníků, který nepřestal platit. S pozdravem ne tak uctivým Sylva Donátová, malířka a grafička.“ Nato mi pan advokát Valeš nabídl odstupné pět tisíc korun. Vysmála jsem se mu. Později se ukázalo, k čemu potřeboval můj pokoj a mou koupelnu. Řekl mi jednou, to už jsme na staré sváry pozapomněli: „Milostpaní, vy jste jediná žena, která mě přinutila k rozmařilosti. Víte, co mě to stálo za jmění, vybudovat z té půdy v sedmém patře slušný úkryt? Ten váš pokojíček byl pro můj oddech přímo ideální. Dodnes mě mrzí, že jsme se tenkrát nedohodli.“

Ale na počátku jsme byli otevřenými nepřáteli a já proti Valešovi využila tu největší z nevýhod, kterou měl můj ubohý byt: do koupelny se nechodilo přímo z mé místnosti, ale ze společné haly. A v hale udělal pan doktor čekárnu pro své vznešené klienty a já, protože jsem v koupelně taky vařila, nechávala jsem dveře do haly otevřené a větrala na panstvo své kuchyňské pachy. Po nějakém čase jsem zjistila, že na ženy přímo katastrofálně působil pach páry po koupeli: jehličnatá sůl a sprostá vůně válečného toaletního mýdla je bezpečně z haly vypudily; muži naopak utíkali před pachy připáleného mléka a laciných omáček, v nichž jsem nedostatek tuku nahrazovala cibulí.

Měla jsem vždycky něco potíží, když jsem se měla chovat jako dáma, ale tyto zlomyslnosti jsem uskutečňovala za tichého spojenectví paní Minky, Valešovy tajemnice, o jejímž nóbl původu a výchově ve švýcarském penzionátu nebylo pochyb. „Dobrý den, paní Sylvo,“ říkala ta vtipná a chytrá žena, když mě spatřila v koupelně otevřenými dveřmi, „tak copak to bude dnes dobrého?“ Vznešený klient seděl v kožené klubovce, v rukou noviny, a předstíral, že nevidí a neslyší, a já před ním hrdě a zlomyslně vyvrhla svou bídu: do úzké koupelny se vešla pouze vana a plynový ohřívač vody a úzká police na nádobí; plynový vaříček jsem musela postavit na těleso ústředního topení a jinak se tam nevešlo už nic, ani židle: seděla jsem na vaně při tom svém kmuchtění... a odvětila jsem paní Mince: „Medvědí tlapy na smetaně. Dostala jsem je pod rukou. V zoologické zahradě museli jednoho míšu zastřelit, neměli pro něj krmení. Ubohá zvířata. Dozvěděla jsem se včas, že ho zastřelili. Ještě nebyl rozprodaný.“ - „Hmmmmm, medvědí tlapy,“ udělala mlsně paní Minka. „A přidáváte bobkový list?“ - „Raději vavřín, drahoušku, je štiplavější.“ - „Ano, rozumím. Tlapy jsou trochu mdlé chuti.“ - „Právě.“ - „A kolik prstů vám prodali? Všechny?“ -- „Ale kdepak. Bylo tolik zájemců. Jen tři. Ale nabízeli ještě čumák... na polívku.“ - „Hm, čumák, to už není to pravé. A z které tlapy? Z přední nebo ze zadní?“ - „Naštěstí ze zadní, je větší...“ - a to už vznešený klient složil noviny a skácel se do kožené klubovky. Pan doktor Valeš, když zjistil, kdo se to se mnou spojil k takovýmhle kratochvílím, couvl už docela: omezil se pouze na to, že mě zdravil odměřeně a nosem a potají jistě doufal, že mě Němci taky zavřou, jako zavřeli téměř všechny moje kamarády.

Válka se ale stahovala k našim hranicím a pan doktor Valeš přestal zastupovat německé klienty a začal mě zdravit vlídněji. Na začátku pětačtyřicátého roku mi prostřednictvím paní Minky dohodil velkou zakázku, prodala jsem tři plátna (Já: „Paní Minko, co je to za lidi? Co mám pro ně vybrat? Posílají si šoféra, pojďte se podívat aspoň vy.“ - Paní Minka: „Nebuďte blázínek, drahoušku. Pošlete jim tři obrazy, o kterých jste si jista, že se vám nepovedly. Máte přece taky nějaké nepodařené obrazy? Kdo potřebuje alibi, tak ať platí.“ - Já: „To se mi právě nelíbí. Budou pak po válce vykřikovat, že mě podporovali.“ - „Drahoušku, můžete mi věřit. Jestli tihle lidé měli něco s Němci, tak zaručeně jen v mezích zákona. Poválečného zákona. Nechtěla bych vám přece ublížit.“) a jednoho dne ráno, když jsem si vařila snídani, dokonce zaklepal na dveře mé koupelny a pozval mě do sedmého patra. „Moji přátelé obdivují raše umění, milostivá paní. Přiznám se, že malířství moc nerozumím, ale taky bych měl rád od vás upomínku. Na ty neblahé válečné časy, které jsme tady společně prožívali. A rád bych koupil hned, protože válka skončí a před vámi se zase otevřou všechny možnosti, a kdepak si ještě vzpomenete na starého mrzouta Valeše, který denně a nerad rušil vaše soukromí.“ Ty sladké řečičky mě mohly jedině proti němu nastřežit, ale byla jsem zvědavá a vyjela jsem s ním nahoru.

Jak už jsem řekla, dělá mi potíže být dámou, a ten chlap na mně poznal, že mě byt uchvátil. Ano, úplně mi učaroval: široká okna, volný prostor, spousta volného vzdušného prostoru, citlivé architektonické řešení; a pravý anglický krb s poleny a kolem dokola té vlastně jediné místnosti, členěné pouze polovičními přepážkami, skleněnými stěnami nebo závěsy, byly široké terasy. A výhled na Petřín, na strahovské věže a na Hradčany. A malá kuchyňka, roztomilá, miniaturní, praktická, a koupelna se zelenými kachlíky. Valeš řekl: „Mohla byste tu malovat, milostivá paní. Zrovna tenhle pohled na střechy a na Petřín.“ Rychle jsem se vzpamatovala; tihleti prevíti si vždycky myslí, že každý, kdo je chudý, je zároveň laciný. Doufám, že se mu to doneslo, do Anglie, do Austrálie, do Ameriky, nebo kde teď právě dlí: ten byt je můj. Tenhle krásný, jedinečný byt... a pánbůh mě trestá, viď, Babi?

3

Do domu jsem se dostala bez obtíží. Zamřížované dveře byly zamčeny na dva západy a výtah byl vypnutý, dvě neklamná znamení, že oba domovníkovi své stanoviště opustili. Proklouzla jsem mříží, zaduněla, když jsem ji přirazila do veřejí, a průvanem, který vznikl, se pohnuly dveře bývalého numismatikova krámku; to, že nebyly zamčeny, dosvědčovalo, jak velice domovník spěchal do své hospody. Když si tlustý pan Jacek tu jitrničku vedle vchodu pronajal, pochvaloval si nejvíc, že má boční vchod a ten že nevede z ulice, ale z domu; do ulice byl krámek obrácen pouze výkladní skříní. Vůbec mincím nerozumím, ale silně jsem pochybovala, že by tlustý pan Jacek vlastnil nějaké cennější; byly v kazetách rozloženy po svislých regálcích, jimiž byly zakryty stěny od podlahy až ke stropu a jež byly zavěšeny na dlouhých provázcích po celé šířce výkladní skříně. Spousta, spousta mincí, ale přestože do krámku přicházeli kupující i prodávající, nevěřila jsem tomu, že by prodej mincí pana Jacka živil. Později, když pan Jacek utekl na Západ, se říkalo, že to byl anglický špión a mince že mu sloužily jako zástěrka i šifrovací klíč, a to se mi zdálo důvěryhodnější. Jinak byl pan Jacek velice zvláštní, sympatický muž, starý mládenec, vyfešákovaný a nastrojený, tlusté prsty pokryté prsteny, zlatá tabatěrka, z níž mi nabízel cigarety, kapesní hodinky se silným zlatým řetězem, a tvrďásek: nosil ho posunutý z čela a zdravil mlčky tím, že se dotkl jeho obruby. Domovník pana Jacka podezíral, že - jakmile on vytáhne paty do hospody - vyjede nahoru za jeho pěknou ženou, a tak schválně dole ve sklepě vypínal výtah, protože byl přesvědčený, že ta tři patra, která bude muset vyšlapat, tlusťocha zdolají. Pan Jacek - i kdyby to byl anglický špión - mi byl tisíckrát sympatičtější než domovník, a to zvlášť od té doby, kdy jeho krámek odpečetili, mince odvezli a domovník se do něj nastěhoval se svými kbelíky a košťaty.

Pan Jacek se ve svém krámku nezavíral, stával v otevřených dveřích, jejichž prostor svým širokým břichem zcela zaplnil, neustále se dotýkal ukazovákem tvrďásku, protože znal nesmírně mnoho lidí, kteří vcházeli do domu i jen procházeli kolem na ulici, a on to byl, kdo přede mnou první vyslovil tu možnost. Řekl: „Vlaštovky se chystají na jih.“ - „A ták!“ pochopila jsem, „proto ten výprodej zařízení.“ - „Taky vám něco nabídli?“ - „Psací stroj.“ - „Nic od nich nekupujte, já vám opatřím lepší.“ - „Pane Jacek, vy už jste mi toho tolik slíbil!“ - „A nic nesplnil, já vím. Ale aspoň vám poradím.“ - „S čímpak?“ - Zatvářil se tajemně: „No, něco pro vás mám.“ - „No a copak?“ - „Naději.“ - „Na co?“ - „Na byt.“ - „Ech, pane Jacek, kdybyste tak zbůhdarma neplácal.“ Tenhle rozhovor se odehrál dva roky po válce, kdy já stále ještě bydlela v tom kutlochu do dvora, na společné předsíni s advokátní kanceláří. Starala jsem se, a ne málo, ale neumím v těhle věcech chodit. Stála jsem fronty na bytovém úřadě, handrkovala jsem se o pořadí a nedovedla jsem nijak pochopit, jak to dělají jiní, kteří na byťák vůbec nešli a přece byt mají.

„Ech, pan Jacek,“ povzdychla jsem si, nadýchla jsem se a začala šlapat svých sedm pater; ten přepad tenkrát vymyslel on a poradil mi do nejmenších podrobností. „Musíte mít svědky,“ na to kladl hlavní důraz. „Já to pro vás udělat nemohu, ale seženu vám je.“ Ti tři muži šlapali pěšky tak jako onoho odpoledne já, a když mne a L. přibrali ve čtvrtém patře, byli už udýchaní; jen domovník se vezl jako pán, zabral výtah pro svoje dvě bedny se zámečnickým náčiním. Tři svědci, domovník i L. byli na mne trochu nevrlí, to já prosadila, aby se přepad odbýval v noci, a já jejich nevrlost prostě nebrala na vědomí; byla to veliká chvíle mého života a nikdo mi ji nemohl zkazit. Má dcera prohlásila, když jsem ji zasvětila do postupu, že si aranžuji detektivku, pimprlové představení, a něco na tom bylo: nádherný pocit z veliké, bláznivé hry, neklid a napětí, že se věci vůbec nemusejí vyvinout tak, jak si přeji, a zároveň touha úplně dětinská, aby se dostavily komplikace a překvapení, a zároveň ta ohromná legrace, že jsem to zrovna já, kdo obsazuje Valešův byt. Dům byl prázdný, kanceláře ve všech patrech zamčeny, domovník vyvalil v šestém patře své dvě bedny z výtahu, a jak je vynášel o poschodí výš, duté rány těžkých beden, přetahovaných ze schodu na schod, se domem temně rozléhaly; dveře, které jsme měli zdolat, byly úzké a nízké, a domovník potichu a kradí ohmatal jejich zámky; byly dva, dózický a obyčejný, a než domovník vyzkoušel první klíč, přiložil ucho k výplni dveří: chtěl se ujistit, že vevnitř skutečně nikdo není, že tam nikdo nemůže být, protože z bytu nevyšla lidská noha už přes měsíc a právě tak dlouho se v bytě nesvítí a jediný zvuk tamodtud nevychází, chodili jsme tam pátrat denně, zkoumali jsme byt i zvenčí, z teras a balkónku... a když vybral první klíč, že ho tedy vyzkouší, zda se bude do zámku hodit, já najednou zadoufala, že přece vevnitř někdo sedí. Trvalo to vteřinu, viděla jsem ho, jak je nehnutý a tichý, obklopen tichem a neprostupnou tmou, a teď náhle jsme ho vyrušili nepříjemnými zvuky násilného otevírání dveří, a on třeští oči, srdce má až v krku a nohy jako centy... ach, Valeši, říkala jsem si, tak přece jsem silnější než ty. Ke konci jsem toho chlapa strašně nenáviděla, celý podzim sedmačtyřicátého roku se úplně veřejně a nestydatě připravoval do emigrace, rozprodával zařízení, převáděl si peníze a majetek za hranice, odjel ještě zcela legálně, dřív než vládní krize skončila... a já se postavila domovníkovi za zády, pozorovala jsem jeho šikovné ruce a napínala jsem sluch, zda za těmi strašnými zvuky, jež v prázdném domě vydávalo jeho úsilí, za skřípěním železa, které se třelo o železo, za bezmocným cvakáním kovu o kov, za domovníkovým funěním a hekáním neuslyším ještě něco zevnitř... dutou ránu, pád těla, opatrné kroky... až mi L., stojící se třemi svědky o deset schodů níž, mírně řekl: „Sylvie, nepřekážíš tam panu Urbanovi?“

Ano, asi jsem se tenkrát chovala bláznivě a směšně, a vyprávím to proto tak podrobně, aby bylo zřejmé, co pro mne znamenal ten byt. Že to nebyla pouhá možnost slušně bydlet... že mě ani nevzrušovalo pomyšlení na to, jaké s bytem získám téměř za babku nádherné zařízení... ale že ten byt - jak to vystihla i Babi - byl spjat s mými osudovými věcmi. Ještě jsme nebyli vevnitř, když přišla Honzík. Nic neříkala, jen nás pozorovala s tou svou vlídnou ironií. „Co blejskáš očima jako kočka?“ pošeptala mi. - „Co myslíš,“ šeptala jsem já, „není tam nikdo?“ - „Ne. Ale budeme tam my.“ Stiskla mi ruku a zasmála se. L. mlčel a stál od nás trochu odvrácen; nenutila jsem ho, aby se přepadu zúčastnil, chtěl sám být při tom, a tam jsem cítila, jak ho všechno vydražďuje a jak to odmítá. L. mě samozřejmě nepodezíral ze chtivosti, jako mí tři svědci a domovník, nemyslel si, že jsem se postavila domovníkovi za záda, abych do bytu vešla první; vadilo mu, co mu na mně vadívalo vždycky: že se chovám v trapných situacích přirozeně a že je nemíním překlenout elegancí a vznešeností; stál od nás odvrácen a já pošeptala Honzíkovi: „Jakápak tady elegance a vznešenost, když nelegálně obsazuju buržoustský byt.“ Honzík se zasmála, svědci, kteří se potichu radili, jak sepsat seznamy bytového zařízení, jak je podepsat a jakým nejlepším způsobem je předat úřadům, na ni pohoršené pohlédli, a L. se ještě víc stáhl do sebe. Potom se domovníkovi podařilo jedním klíčem v zámku otočit, Honzík vletěla jak vítr do bytu první, odstrčila domovníka a přeskočila jeho bedny s klíči, nahmatala na zdech všechny vypínače a byt se postupně celý rozzářil; L. zůstal v předsíni, váhal, L., který mě tak dobře znal, musel vědět, co se stane za chvíli, a svědci a domovník se rozběhli po bytě, aby si vyhlídli každý po jedné krásné věci, o kterou si řeknou při sepisování majetku za své dobré služby... a Honzík, která si nikdy nic předem nerozmyslí, se vrátila z obhlídky a vyhrkla: „Ale mami! Ty jsi přece tvrdila, že tenhle byt je taky malý!“

Stáli jsme tam všichni tři v předsíni teď už mého nádherného bytu, má láska, má dcera a já, a všichni tři jsme té větě rozuměli tak, že je to obvinění ze zrady. Mateřství není poslání, tvrdívala jsem vždycky, mateřství je biologická funkce, která ženu, když ona nechce, nesmí diskvalifikovat na úroveň druhořadé lidské bytosti; Babi o mně tvrdívala, že jsem krkavci matka, ale Honzík mi v tomto ohledu nikdy nedělala starosti: do určitého věku se přenášela z bytu do bytu, z prostředí do prostředí s obdivuhodnou poddajností a lehkostí. Dlouhý čas bydlela u Babi, ale když se to pro ně pro obě stalo nesnesitelným, svaté kozy zprostředkovaly Honzíkovo přijetí do klášterní internátní školy. Škola měla vynikající pověst, ale ubohá Babi a ještě ubožejší jeptišky: Honzík nenalezla zalíbení ani v pokoře, ani v poslušnosti; ke své velké radosti jsem navíc zjistila, že pro nepoddajné povahy, jakou má Honzík, je nejlepším antináboženským prostředkem bezprostřední setkání s církví. Po jedné velké aféře, kdy Honzík ve vzteku nad nespravedlností udeřila jeptišku, ctihodné sestry mou nejmilejší dceru vyhodily. Babi z toho onemocněla, bylo to pro ni veliké zklamání; když Honzíka vedla k ředitelce internátu, ctihodné matce představené, zadoufala, že Honzík odčiní všechny moje viny, ale vnučka se ukázala být ještě větším ďáblíkem, než byla dcera, a Babi jí odmítla poskytnout přístřeší. K Jiřímu, ke svému otci, taky jít bydlet nemohla, Helena, Jiřího druhá žena, čekala právě miminko a měla dost svých starostí, a tak se Honzík uchýlila ke mně. V mém tmavém kutlochu za advokátní kanceláří, kam bychom navíc neumístily už ani židli, jsme na noc rozestýlaly na zem tři matrace: Honzík se na nich vyspala do růžova a nic ji nesužoval, tak jako mne, pocit nemohoucnosti a zloby nad naší bídou. Bylo to uprostřed války, utěšovala jsem se, že je to provizórium. „Počkej, Honzíku, až válka skončí, to si zařídíme život!“ Opakovala to po mně, ale to, jak mi překáží, pochopila mnohem později: tenkrát, když přilítla znenadání před obědem ze školy a přistihla u mne Viléma, jak si obléká ponožky.

Po válce si potom její otec stačil zařídit život dřív než já, Helena obsadila nádherný pětipokojový byt a Honzík sbalila do rance svou peřinu a svých pár knih. Dělávaly jsme si potom legraci, že by mě mohla vzít do podnájmu, protože to vypadalo, že ten můj kutloch za advokátní kanceláří je mi souzen už na věky, a zdálo se mi, že je u Jiřího spokojená, Helena není právě člověk nejsrdečnější, ale byt byl dost rozlehlý, aby se před ní měla kam skrýt... a Honzík měla svůj pokojík ráda, pořád jsme spolu do něj kupovaly nějaké tretky, lampu, kobereček, obrázky... a ona mi najednou vpálí: „Ty jsi přece tvrdila, že tenhle byt je taky malý.“

Chtěla jsem to přejít lehce, vtipem. „No, tak velký, jako má táta, není... to vy si žijete jako lordi...“ - a jí pomalu začalo docházet, co mi to tam před L. provádí. „No jo,“ řekla, „úplný lordi. Až to jednomu vadí.“ A pak přenesla pohled ze mne na L., něco jí přelítlo přes nos, a ona vyhrkla s novou útočností: „A jakpak vy, pane profesore? Vy máte velký byt?“

K nikomu z mých přátel se Honzík nechovala s takovou vyčkávavou odmítavostí, jako zpočátku k L. K Vilémovi chodívala do ateliéru často i beze mne, když začal malovat kytice, rvala po parcích a cizích zahradách obrovské pugéty a nosila mu je, chodili spolu do biografu, a když měla moc dobrou náladu, říkala mu: „Strejdo, nech si nás, s námi by sis docela užil...“ - ale L. byl pro ni pan profesor a dlouho z toho nemínila slevit. L. ovšem zrudl, když se ho zeptala na byt, protože když se ptala na byt, ptala se i na lidi, kteří v něm žijí - a já se musela zlobit. „No tak! Co je to! Taková velká dívka a tak nezdvořilá. Jdi dolů a přines sem kafe a hrníčky. Musíme svědky pohostit.“ Nafoukla se, sešla dolů do mého starého bytu, a nahoru se už nevrátila. Přebírali jsme byt do pozdních nočních hodin, a bez ní.

Potom ovšem brečela, objímala mě a ujišťovala, že mi tu moji životní lásku „strašně přeje“, že proti L. „nic nemá“ a abych se nezlobila, že mě „nechtěla ani trápit, ani zahanbit...“ - a já se tvářila udobřené a obě jsme předstíraly, že je to všechno tak, jak říkáme... zakázala jsem si mít pochybnosti. Všechno je dobře a správně zařízeno, říkala jsem si. Konečně jsme našli pro všechny přijatelné řešení. Má dcera je u otce v bezpečí, má nádherný vlastní pokoj, dostává ode mne vysoké kapesné a má spoustu krásných věcí... Jiří je rád, že ji má u sebe... ke mně sice chodí jen na návštěvu, ale kde je psáno, co vytváří opravdové vztahy? Honzík nemůže říct, že bych pro ni někdy neudělala všechno, co jsem udělat mohla - - - byla jsem odhodlána zuby nehty bránit svoje právo na soukromí. Dokud je člověk mladý, stačí mu lavička v parku a láska je pořád krásná; když se mladí milují v posteli, spíše své lásce škodí... ale mně táhla čtyřicítka. Měla už jsem plné zuby všech provizórií. Konečně žít jako člověk! Ještě jednou a naposledy moci začít. Poslední příležitost. Chápete, co to je, mít příležitost, o které víte, že je poslední? Když tlustý pan Jacek řekl „vlaštovky se chystají na jih“, já vstoupila do výtahu a zavřela jsem oči. Výtah mě unášel nahoru pomalu a houpavě a já si představovala, jak sedíme s L. na té pěkné terase Valešova bytu... nad hlavou veselý červený slunečník a hluk ulice jen jako vzdálený, neurčitý šumot... a proutěný stolek a proutěná křesílka a křehké čínské hrníčky s kávou... a L. se opírá tím svým zvláštním způsobem o opěradlo a vážně se na mne dívá a pomalu hovoří... když se mnou výtah přistál a já musela projít halou advokátní kanceláře a vejít do svého neutěšeného bytu, cítila jsem jen a jen nenávist. Ke všemu a ke všem, kdo by mi bránili začít slušně žít.

„Honzíku,“ řekla jsem na závěr našeho velikého smíření, „přivedla jsem tě na svět, a co pro tebe, pro pána krále, mohu ještě víc udělat? Už nejsi malá, tak to přece pochopíš: nejdřív byla bída, potom okupace, nejlepší léta jsou pryč a my teprve začínáme žít... času už nemáme nazbyt...“ - „...já vím,“ líbala mě plačíc, „já ti toho tvýho L. přeju, opravdu, mami...“ - - - a za čtyři měsíce nato přišel Jiří: „Tak kde máš tu uprchlici? Učaroval jí tvůj byt a nechce se mnou už nic mít. Prý bydlet přímo pod nebem…“ - ano, hrůza. Babi měla pravdu, jsem potrestaná za tenhle byt. Já i Honzík jsme si od toho bytu něco slibovaly, ale bylo to moc, dvě bláznivý ženský na jeden, byť sebekrásnější byt.

Když jsem vyšlapala těch sedm pater a zarachotila klíči ve dveřích, zmocnila se mě radost: úleva, že se vracím domů. Ať bylo, jak bylo, Babi, a ať bude, jak bude, tenhle jedinečný byt, zařízený stárnoucím advokátem k milkování, přece jen byl mé lásce co platný. Vešla jsem, dlaždice se proti světlu leskly, bylo tam ticho a z dálky jsem viděla, jak je na mém dlouhém pracovním stole prach pečlivě setřený. To jistě Honzík, ale mohla to být i domovnice, která dostávala zaplaceno za úklid... a na jídelním stole byla v malé vázičce kytička bramboříků, a to už byla určitě Honzík. Otevřela jsem ještě lednici, byla zapnutá, vydechl z ní mráz a bylo v ní mléko, v mističkách puding, velká mísa se šlehačkou a velký kastrol až po okraj naplněný jablkovým kompotem ... a to vše znamenalo, že tu Honzík byla, ale není, a že patrně nepřijde. Přesto jsem zavolala: „Honzí...“, hlas mi trochu přeskočil, bůhvíproč jsem se v té chvíli neodvážila ve svém bytě zakřičet moc hlasitě, ale nic, ticho... a mně bylo najednou moc líto, že tu není, že tak přesně plní příkazy profesora... a tak docela jsem tomu nemohla uvěřit, že mě tu skutečně nechala samotnou. Prošla jsem celým bytem, jestli není někde schovaná, podívala jsem se do komůrky k bojleru a nahlédla jsem do koupelny, za závěs v ložnici i do šatníku, vyšla jsem na terasu a podívala jsem se i za ušák... ale všude jen čisto, vlídno, příjemno, teplo, ticho, samota. Vrátila jsem se ke vstupním dveřím a zastrčila jsem řetěz a zamkla jsem na dva západy: bylo by dobré, myslela jsem si, kdyby tu Honzík byla, ale snad je opravdu lepší, když konečně zas po tom nepříjemném týdnu v nemocnici, po tom ustavičném sledování a hlídání, se mnou nikdo není.

Posadila jsem se do ušáku a pohodlně natáhla nohy na stoličku. Tenhle můj ušák je kouzelný kus nábytku: kdo se do něj posadí, ten usne. Nejčastěji v něm spával L.: přišel a povídal, vyprávěl historky z fakulty, ale jak jsem odskočila do kuchyňky uvařit čaj nebo uchystat něco k jídlu, neodvratně usnul. Zabořila jsem se do měkkého polstrování, nebyly to žíně, musela to být hodně jemná mořská tráva, už úplně rozdrcená, anebo peří, protože polštáře měkce obepínaly tělo a prohřívaly je teplem téměř živočišným.. . ale k usnutí jsem měla daleko. Ušák stojí před vyhlídkovým oknem, které dosahuje od země až ke stropu, a já viděla, jak Hradčany stojí na tomtéž místě jako vždycky a jak Petřín začíná jako každoročně fialovět jarní mízou... život se přes všechno převalí, filosofovala jsem, čas, ten smírce, čas, ten nepřítel... ale hned jsem se odtáhla od těhle levných banalit, které se vždycky člověku nabídnou jako první. Kytička bramboříků, jablkový kompot, vychlazený puding, šlehačka, uklizený byt... Honzí, říkala jsem si, jestlipak se to v nás jednou všechno usmíří?

(Na tomhle místě a pak ještě na mnoha jiných musím přiznat, že moje vyprávění o jednom sobotním odpoledni má přece jeden háček: není to týž člověk, který tenkrát jednal a který nyní mluví. Honzík, dnes citlivá, vzdělaná a podle mého názoru velice pěkná mladá žena, má už taky cosi za sebou a taky už na to přišla, nazvala to BLOKY. „Ty, Sylvinko, to ti je zvláštní pocit. Mně když se vybaví něco z mé minulosti, tak je to jako úplné odpoutání od toho človíčka, kterým jsem byla. Pamatuju se všechno přesně, ale nejsem to já. Mám ve své paměti už několik bloků, monolitních a neproměnných. Když mi bylo patnáct. Když mi bylo dvacet. A taky když mi bylo osm. Je to skutečně blok, nic k tomu nemohu z dneška dodat, ničím to nemohu vylepšit. Taková divná holka, ta patnáctiletá Jana Donátová.“ Chci tím říct, že mnohé z toho, co jsem říkala a dělala a myslela si tenkrát, bych neřekla, neudělala a nemyslela si dneska. A taky to chci říct, že obojí je pravda.)

Hledat souvislost mezi Honzíkovými zbrklými kousky a mnou, mým životem, byl pro mne jistě trest nejvyšší... a zároveň jsem ji slyšela, jak by se smála, kdyby se dozvěděla, že si kvůli ní sypu popel na hlavu; „ale Sylvinko, ty blázínku,“ řekla by, „copak ty bys se mnou něco zmohla?“ A jako tehdy, když jsem se poprvé a jedinkrát rozmáchla, že ji udeřím, by mě chytila pod koleny a pod rameny a nosila by mě po pokoji, slůně moje, a pak by mě složila na postel a možná do vany. Přemýšlet o Honzíkovi však onoho sobotního odpoledne taky znamenalo poznávat se v ní: svou zbrklost, svou katastrofičnost, neuváženost a přecitlivělost, svou netrpělivost. Vzteklá nikdy nebyla, jako jsem vždycky bývala já, a je daleko chytřejší a nadanější, ale mívala vždycky právě ten nemožný postoj k životu jako já: když začala nějakou situaci pociťovat jako neudržitelnou a nesnesitelnou, začala okamžitě jednat. Honzík možná ještě do dneška dost dobře neví, že z jedné neudržitelné a nesnesitelné situace se člověk dostane do jiné, která se postupem času stane právě tak neudržitelnou a nesnesitelnou, takže zmoudření je vlastně v tom, že se smiřujeme s nesnesitelností, že se jí přizpůsobujeme, protože je přece lhostejné, která nesnesitelnost nás souží...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Po potopě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.