Théophile Gautier

Théophile Gautier byl francouzský spisovatel, básník, dramatik a kritik.

Narodil se v rodině royalistického úředníka v Tarbes. V roce 1814 se rodina přestěhovala do Paříže. Zde studoval na prestižních středních školách. Původně studoval tři roky malířství u Louis-Édouard Rioulta. Pétrus Borel a Gérard de Nerval jej představili Victoru Hugovi. Toto setkání jej vedlo k rozhodnutí stát se básníkem.

Gautier, který žil se svými přáteli bohémským životem, se musel sám živit. Na Balzacovu přímluvu začal psát do Chronicle de Paris, kde otiskl několik povídek a kritik. Sám se cítil především básníkem. Aby ale uživil rodinu, věnoval se především žurnalistice. Psal pro celou škálu periodik, od literárních magazínů po deníky s vysokým nákladem.

Charles Baudelaire

Vyprávění o Charlesi Baudelaireovi a jeho dílech.

Autor o Baudelaireovi píše: „Baudelaire se skutečně hrozil lidumillů, lidí s pokrokovými zásadami, prospěchářů, obhájců zájmů lidstva, utopistů a všech, kdož zamýšlejí něco pozměnit na nezměnitelnosti přírody a osudném uspořádání společností. Nesnil ani o zrušení pekla ani o odstranění gilotiny pro větší pohodlí hříšníků a vrahu, nevěřil, že člověk je od přirozenosti dobrý a pokládal vrozenou zvrácenost za živel, s nímž se shledáváme v hloubi nejčistších duší…“

Théophile Gautier

Charles Baudelaire

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Otokar Levý – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-14-7

Poprvé jsme se setkali s Baudelairem asi v polovici r. 1849 v Pimodanově paláci, kde jsme pobývali u Fernanda Boissarda ve fantasticky zařízeném bytě, který tajné, ve zdi skryté schodiště spojovalo s jeho pokojem, který dozajista navštěvovaly stíny krásných dam, milovaných kdysi Lauzunem.

Byla tam ta nádherná Marix, která, když byla dívkou, stála modelem k Schefferově Mignon a později k Bohyni vítězství rozdílející věnce od Paula Delaroche, a ta druhá kráska, jež byla tehdy v plné kráse a podle níž vytvořil Clésinger Ženu s hadem, onen mramor, kde se bolest podobá paroxysmu rozkoše a který je prodchnut intenzitou života, jíž nikdy nebylo dlátem dosaženo a jež nebude překonána.

Charles Baudelaire byl tehdy ještě mladý básník, který nevystoupil dosud na veřejnost, připravuje se potají ke slávě, s onou vytrvalostí, která u něho zvyšovala inspiraci; ale jeho jméno se už počalo šířit mezi básníky a umělci, vzbuzujíc jakési nepokojné očekávání, a zdálo se, že u generace, která následovala po významné generaci z roku 1830, požíval velké vážnosti. V tajemném kroužku spisovatelů, kde se připravuje slavná budoucnost, byl pokládán za nejnadanějšího básníka. Často jsme o něm slýchali, ale neznali jsme dosud jeho dílo. Jeho zjev nás naplnil podivem: měl velmi krátce ostříhané, krásné černé vlasy, které tvořily pravidelné špičky na oslnivě bílém čele a upomínaly na saracénskou přilbici; jeho oči, barvy španělského tabáku, měly oduševnělý, hluboký pohled, snad poněkud příliš naléhavé pronikavosti; jeho ústa, zdobená krásně bílými zuby, chránila pod nepatrným, hedvábným knírem, zakrývajícím jejich obrys, onu neklidnou, rozkošnickou a ironickou křivku rtů, s níž se setkáváme u tváří namalovaných Leonardem da Vinci; jeho jemný a něžný, poněkud zaokrouhlený nos, jehož nozdry se lehce zachvívaly, se zdál vdechovat prchavé, vzácné vůně; hluboký důlek zdůrazňoval obrys jeho brady jako poslední otisk sochařova palce; jeho pečlivě oholené tváře tvořily svým namodralým tónem, jemuž rýžový pudr dodával sametového nádechu, kontrast k ruměným odstínům lící; jeho obnažená šíje ženské elegance a bělosti vystupovala z nízkého límce košile, zdobeného kostkovanou vázankou z indického madrasu. Jeho oblek se skládal ze svrchníku z lesklé černé látky, z hnědých kalhot, bílých ponožek a lakových střevíců, všechno na něm bylo úzkostlivě čisté a bezvadné a neslo pečeť úmyslné anglické jednoduchosti, jako by se tím chtěl odlišovat od onoho druhu umělců s měkkými plstěnými klobouky, sametovými vestami, krátkými červenými kabátci, vlajícími vousy a rozcuchanými vlasy. U toho přísného oděvu nebylo nic příliš nového ani příliš nápadného.

Charles Baudelaire byl z rodu oněch střízlivých dandyů, kteří odírají skelným papírem svůj oděv, aby jej zbavili jeho nedělního a zbrusu nového lesku, který je tak drahý šosákům a tak nepříjemný pravému gentlemanu. Později si dokonce oholil knír, shledá v, že je to zbytek malebného, zastaralého vkusu, který zachovávat by bylo dětinstvím a šosáctvím. Tváří, zbavenou takto všeho zbytečného chmýří, se podobal Laurence Sternovi, a zvyk opírat za řeči ukazováček o spánek tuto podobnost ještě zvyšoval; toto gesto je známé z podobizny anglického humoristy, umístěné na počátku jeho děl. Takový dojem v nás zanechal při prvním setkání budoucí autor Květů zla.

V Nových kamejích pařížských od Théodora de Banville, jednoho z nejdražších a nejvěrnějších přátel básníka, jehož smrti želíme, se vyskytuje podobizna mladého básníka takříkajíc avant la lettre. Budiž nám dovoleno uvést tyto řádky, které se ve své dokonalosti vyrovnají nejkrásnějším veršům; podávají nám málo známý popis Baudelairovy tváře, která brzy odkvetla, a s nímž se setkáváme pouze na tom místě:

„V podobizně od Emila Deroy, která je vzácným mistrovským dílem moderního malířství, je Baudelaire zobrazen ve dvaceti letech, v okamžiku, kdy jsa bohat, šťasten, milován a už proslulý, psal své první verše, které vzbudily nadšení v Paříži, která vládne nad veškerým ostatním světem! Ó, jaký vzácný příklad tváře skutečně božské, v níž je sloučena spanilost s nejhlubším kouzlem a neodolatelnou svůdností! Obočí je husté, prodlouženo velkým, jemným obloukem nad východně, teple a živě zbarveným víčkem; podlouhlé, černé, hluboké oko nevýslovného lesku, laskající a velitelské, pozoruje, zkoumá a zvažuje vše, co ho obklopuje; půvabný, ironický nos pevného obrysu, jehož špička je poněkud zaokrouhlena a vyčnívá vpřed, ihned probouzí myšlenku na slavnou větu básníkovu: Má duše se vznáší na vůních jako duše jiných lidí se vznáší na hudbě! Vyklenutá ústa jsou už v této chvíli oduševnělá, ale ještě krásné purpurové barvy, při níž si vzpomeneme na lesk zralého ovoce. Brada je zaokrouhlená, ale hrdého a důrazného tvaru jako u Balzaka. Jeho tvář je teple, hnědě bledá, pod níž se objevují růžové odstíny bohaté a krásné krve, dětský, pomyslný vous mladého boha je jí ozdobou, vysoké, široké a nádherně klenuté čelo je okrášleno černým, hustým a krásným vlasem, který přirozeně zvlněný a zkadeřený jako účes Paganiniho, spadá na šíji Achillovu nebo Antinoovu."

Tuto podobiznu nelze brát doslova, neboť je viděna prostřednictvím malířství a poezie a je zkrášlena dvojí idealizací; ale není proto méně pravdivá a ve své době byla přesná. Charles Baudelaire měl svou chvíli svrchované krásy a dokonalého rozkvětu, což zjišťujeme podle onoho věrného svědectví. Je vzácností, je-li básník či malíř už znám, pokud je ještě mlád a jeho zevnějšek je pln kouzla. Sláva přichází mnohem později, kdy se básníkova tvář změnila zápasem se životem, úmorným studiem a mukami vášní. Zůstane mu pouze opotřebovaná a odkvetlá maska, kterou každá bolest poznamenala kazem anebo vráskou. Tento poslední obraz má také svou krásu, na níž vzpomínáme. Tak vyhlížel Alfred de Musset za svého mládí. Řekli byste, že je to sám Apollon se svým plavým vlasem, a v Davidově podobizně je zobrazen s tváří skoro božskou. - K této zvláštnosti, která se zdála vystříhat jakékoli přepjatosti, přistupoval jakýsi exotický odstín, jako vzácný parfém krajů více milovaných sluncem. Bylo nám řečeno, že Baudelaire dlouho cestoval po Indii a vše se vysvětlilo.

Oproti poněkud neslušným mravům umělců snažil se Baudelaire vždy dbát co nejúzkostlivěji slušnosti, a byl přehnaně, až nepřirozeně zdvořilý. Vážil své věty, používal pouze nejvybranější výrazy a vyslovoval některá slova zvláštním způsobem, jako by je chtěl podtrhnout a dodat jim tajuplné závažnosti. V jeho hlasu zněla kurzíva a velká začáteční písmena. Opovrhoval strojeností, která u Pimodana požívala velké úcty, považoval ji za vyumělkovanou a hrubou, ale sám se při tom nezdržoval paradoxů a výstředností. Velmi prostě, přirozeně a s naprostou lhostejností, jako by vyslovoval nějakou nabubřelou frázi o kráse anebo drsnosti počasí, pronášel nějaký ďábelsky nepřirozený axiom nebo hájil s ledovou chladnokrevností jakousi matematicky výstřední teorii, neboť do výkladu svých ztřeštěností vnášel přísnou metodu. Jeho důvtip nespočíval ani ve slovech, ani ve vtipných nápadech jako spíše v tom, že pohlížel na věci ze zvláštního hlediska, které měnilo jejich obrys jako při předmětech, které pozorujeme z ptačí perspektivy, anebo při pohledu na nástropní malbu, a nalézal vztahy, jichž ostatní nedovedli ocenit, a jejichž logická bizarnost budila ve vás úžas. Jeho pohyby byly volné, odměřené, skoupé a klidné, neboť se hrozil jižní gestikulace. Neméně nenáviděl příliš živou mluvu a vyhovoval mu britský chlad. Možno o něm říci, že byl dandy, který zabloudil do bohémského ovzduší, ale zachoval si tu své postavení, své způsoby a onen kult osobnosti, který charakterizuje člověka nasáklého principy Brummelovými.

Takovým dojmem zapůsobil na nás za onoho prvního setkání, na něž si vzpomínáme tak zřetelně, jako by se bylo událo včera, a mohli bychom je vylíčit zpaměti.

Bylo to v onom rozsáhlém salónu, zařízeném v ryzím slohu Ludvíka XIV., jehož stěny byly obloženy dřevěným vykládáním, vroubeným ve výklencích temným zlatem podivuhodného odstínu, kde některý ze žáků Lesueurových nebo Poussinových, který pracoval v domě Lambertově, podle mytologického vkusu tehdejší doby namaloval nymfy, pronásledované satyry skrz rákosí. Na širokém krbu z achátového mramoru stála na místě kyvadlových hodin pozlacená soška slona s postrojem slona Porova v bitvě od Lebruna, který nesl na zádech válečnou věž, opatřenou emailovým ciferníkem s modrými číslicemi. Křesla a pohovky, zastaralého slohu, byly pokryty výšivkami vybledlých barev, na nichž byly podle obrazů Oudryho a Desporta zobrazeny výjevy z loveckého života. Bylo to v salónu, kde se konaly sedánky klubu hašišistů (poživačů hašiše), jichž jsme se také zúčastnili a které jsme ostatně popsali se všemi extázemi, sny a halucinacemi, jimž následovaly pocity tak hluboké sklíčenosti.

Jak jsme již podotkli výše, byl domácím pánem Fernand Boissard, jehož krátké, plavé, zkadeřené vlasy, bílá a růžová barva tváře, šedé oko, zářící jasem a duchem, červená ústa a bělostné zuby se zdály svědčit o rubensovském, kypícím zdraví a slibovat nevšedně dlouhý život. Avšak, žel, kdo může předvídat osud lidský? Boissard, jemuž se dostalo všech podmínek štěstí a který dokonce nepoznal ani veselou bídu synů svého rodu, zemřel před několika lety, už dávno se přeživ, nemocí podobnou oné, na níž zemřel Baudelaire. Boissard byl velmi nadaný hoch, zjevně inteligentní; rozuměl stejně dobře malířství, poezii a hudbě; ale milovník umění v něm byl na újmu umělci; podiv mu zabíral příliš mnoho času, vyčerpával se nadšením, takže by se bezpochyby nebyl stal výtečným malířem, kdyby k tomu nebyl býval donucen neúprosnou nutností. Úspěch, který měla v Salónu jeho Epizoda z odchodu z Ruska, je toho jistou zárukou. Avšak, aniž zanedbával malířství, zabýval se též ostatními druhy umění, hrál na housle, pořádal kvarteta, studoval Bacha, Beethovena, Meyerbeera a Mendelssohna, učil se jazyky, psal kritické články a roztomilé sonety. Byl velkým rozkošníkem, co se týká umění, a nikdo nevychutnával jemněji, s větší vášní a vnímavostí, krásy mistrovských děl; tím, že se příliš podivoval kráse, zapomínal ji vyjadřovat, a domníval se, že podal myšlenku, kterou tak hluboce procítil. Jeho rozhovor byl okouzlující, plný nepředvídané veselosti, a měl, což je vzácností, schopnost vynalézat slova a věty, a celou zásobu příjemně bizarních výrazů, italských concetti (pojmů) a španělských agudeza (duchaplnost) která se vám míhala, když mluvil, před očima jako fantaskní figurky Callotovy, konající půvabně směšné pohyby. Miloval jako Baudelaire vzácné počitky, i když byly spojeny s nebezpečím, chtěl poznat ony umělé ráje, které vás později nechají tak draze zaplatit vaše lživé extáze, a přílišné užívání hašiše způsobilo bezpochyby úpadek onoho robustního a kvetoucího zdraví. Tato vzpomínka na přítele našeho mládí, s nímž jsme bydlili pod touž střechou, na romantika z dobrých dob, kterého sláva nenavštívila, poněvadž příliš miloval slávu jiných, aby mohl myslit na svou vlastní, nebude snad nemístná v této studii, jež má být úvodem k sebraným spisům mrtvého básníka, který byl nám oběma přítelem.

Onoho dne se dostavil také Jean Feuchères, sochař z rodu Jeana Goujona, Germaina Pilona či Benvenuta Celliniho, jehož dílo, plné vzácného vkusu, vynalézavosti a kouzla, skoro všechno se ztratilo, zabráno byvši průmyslem a obchodem, a bylo nabízeno pod nejproslulejšími jmény bohatým milovníkům umění, kteří ve skutečnosti nebyli tím způsobem podvedeni. Feuchères mimo své sochařské nadání měl ducha neuvěřitelně napodobivého, a nebylo herce, který by dovedl podat nějaký typ tak dokonale jako on. Je původcem oněch komických dialogů mezi poddůstojníkem Bridaisem a vojákem Pitouem, jejichž repertoár tak zázračně vzrostl a které ještě nyní vzbuzují výbuchy neodolatelného smíchu. Feuchères zemřel první, a z oněch čtyř umělců, kteří se scházeli v salónu Pimodanova paláce, žiji pouze já sám.

Zpola ležíc na pohovce a loktem se opírajíc o podušku, s nehnutostí, které uvykla častým seděním malířům, oděná bílým šatem, bizarně posetým červenými hrášky, podobajícími se krvavým krůpějím, naslouchala Marix roztržitě Baudelairovým paradoxům, aniž její ryze východní tvář projevovala sebenepatrnější úžas, a navlékala prsteny, které měla na levé ruce, na prsty ruky pravé; její ruce byly stejně dokonalé jako její tělo, jehož krása byla uchována odlitím do sádry.

U okna žena s hadem (nesluší se uvést zde pravé jméno), pohodivší na židli svůj pláštík z černého krajkoví a nejroztomilejší zelený klobouček, jaký nikdy nenosila Lucy Hocquetová či paní Baudrandová, spustila své krásné, světle hnědé vlasy, ještě úplně mokré, neboť přišla právě z plavecké školy, a z celého jejího těla, zahaleného v mušelín, stoupala jako z těla najádina čerstvá vůně lázně. Zrakem a úsměvem rozněcovala turnaj slov, občas nechala padnout tu posměvačné, tu souhlasné slovo, a zápas začínal znovu. Minuly ony kouzelné hodiny, kdy jako v dekameronu se scházeli umělci a sličné ženy, aby rozprávěli o umění, literatuře a lásce, jako ve století Boccaciově. Čas, smrt, nezbytné nutnosti života rozptýlily ty kroužky volných sympatií, ale všem, jimž bylo dopřáno se jich zúčastnit, zbyla na ně drahá vzpomínka, a ani my nemůžeme psát tyto řádky bez pocitu bezděčného pohnutí.

Nedlouho po tomto setkání nás navštívil Baudelaire, aby nám na prosbu dvou nepřítomných přátel přinesl svazek básní. O této návštěvě vyprávěl sám v jedné studii, kde se zmiňuje o nás výrazy, vyjadřujícími takovou úctu a podiv, že se neodvažujeme je zde uvést. Od toho okamžiku vzniklo mezi námi přátelství, v němž se Baudelaire snažil vždy zachovávat oddanost oblíbeného žáka vůči nakloněnému učiteli, ačkoliv děkoval za své nadání jedině sobě, a třebaže bylo pouze výsledkem vlastní původnosti. Nikdy, ani v nejdůvěrnějších okamžicích nezapomínal na tuto úctu, která se mi zdála přehnaná a jíž bych ho byl s radostí ušetřil. Podal o této úctě důstojným způsobem mnohokrát důkaz, a dedikace Květů, zla, jež jsou nám připsány, posvěcuje svou pádnou formou naprostý výraz oné přátelské a básnické oddanosti.

Nezastavuji se při těchto podrobnostech, abych se, jak se říká, vynášel, nýbrž pouze z toho důvodu, že dávají jasněji vystoupit nedoceněnému rysu Baudelairovy duše. Tento básník, o němž se všichni snaží dokázat, že byl ďábelské povahy, milující zlo a neřest (literárně ovšem), byl v nejvyšším stupni schopen lásky a obdivu. Ďábel se ovšem vyznačuje tím, že nedovede ani se něčemu obdivovat ani něco milovat. Světlo ho zraňuje a sláva je pro něho nesnesitelnou podívanou, která způsobuje, že si zakrývá oči netopýřími křídly. Nikdo, ani za doby romantického zápalu, nectil a nemiloval více mistry; byl vždy ochoten vzdát jim povinnou daň kadidla, již si zasluhovali, a činil tak bez otrocké oddanosti žákovy, bez jakéhokoli fanatismu nadšeného přívržence, neboť byl sám mistrem, který měl své království, svůj národ a který razil peníze podle vlastní ražby.

Když jsem podal dvě podobizny Baudelaira v rozpuku jeho mládí a plnosti jeho sil, bude snad příhodné vylíčit, jaký byl v posledních letech svého života, než na něho vztáhla svou ruku nemoc, jež svou pečetí umlčela jeho rty, kterým již nebylo dopřáno zde na zemi promluvit. Jeho obličej zhubl a jako by zduchovněl; zdálo se, že jeho oči se zvětšily, nos nabyl jemnějšího a pevnějšího obrysu; jeho tajuplně sevřené rty se zdály chovat jakási sarkastická tajemství. S odstíny jeho lící, kdysi ruměnými, se směšovaly nažloutlé tóny slunečního úpalu či únavy. Lehce odkryté čelo se vyklenulo a nabylo takřka pevnosti; řekli byste, že bylo vytesáno z nějakého obzvláště tvrdého mramoru. Jemný, hedvábný, dlouhý vlas, už prořídlý a skoro úplně bílý, doprovázel tento zároveň odkvetlý i mladický obličej a dodával mu skoro kněžského vzhledu.

Charles Baudelaire se narodil v Paříži 21. dubna 1821 v ulici Hautefeuille, v jednom z těch starých domů, které byly na rohu zdobeny vížkou, podobající se pepřence, kterou nechal bezpochyby městský úřad, libující si v přímé linii a širokých ulicích, zmizet. Byl synem p. Baudelaira, dávného přítele Condorcetova a Cabanisova, muže velmi vznešeného a vzdělaného, který dbal oné zdvořilosti XVIII. století, již ani strojeně divoké mravy republikánského období nedovedly vyhladit do té míry, jak se domníváme. - Tato vlastnost se uchovala též u básníka, který vždy zachovával extrémní zdvořilost. Nelze říci, že by za svých mladých let byl působil dojmem zázračného dítěte, a že by byl sklidil mnoho vavřínů při rozdílení školských cen. Obstál dokonce stěží při bakalářských zkouškách, a byl jakoby s milostí připuštěn. Ten hoch, ve skutečnosti tak vzdělaný a takového ducha, byl bezpochyby zmaten nepředvídanými otázkami, že působil skoro jako hlupák. Nechci tvrdit, že tato zjevná nezpůsobilost je výsadou nadaných lidí. Můžete být poctěn cenou, a být přitom velmi nadaný. Tento případ svědčí pouze o neurčitosti předpovědí, vyvozovaných z úspěchu při akademických zkouškách. Pod povrchem školáka, často roztržitého a líného, anebo spíše se zabývajícího jinými věcmi, se ponenáhlu vyhraňuje skutečná osobnost, aniž si toho učitelé a rodiče všimnou. P. Baudelaire zemřel a jeho žena, Charlesova matka, se podruhé provdala za generála Aupicka, který se později stal vyslancem v Cařihradě. Pro zálibu v literatuře, kterou mladý Baudelaire počal záhy projevovat, nastaly brzy v rodině roztržky. Ty obavy, jež vždy chovají rodiče, objeví-li se u jejich syna onen neblahý dar poezie, jsou, žel, naprosto odůvodněny a neprávem, podle mého názoru, se v životopisech básníků vytýká otcům a matkám jejich nerozum a prozaičnost. Jsou úplně v právu. K jakému truchlivému životu, a nemluvíme zde o peněžní tísni, se zasvěcuje ten, kdo se vydává na bolestnou cestu, kterou nazýváme životní drahou spisovatele! Od toho dne je nucen pokládat se za odříznutého od ostatních lidí. Životní děj se zastaví; nežije již; je divákem života. Každý pocit se mu stane předmětem analýzy. Bezděčně se rozdvojuje, a poněvadž nemá jiné téma, stane se vyzvědačem sebe sama. Potřebuje-li mrtvolu, roztáhne se na dlažbě z černého mramoru, a zázrakem v literatuře tak častým vetkne si skalpel do vlastního srdce. A jaké líté boje musí podstoupit s Myšlenkou, s oním nepochopitelným Proteem, který bere na sebe všechny podoby, aby unikl vašemu objetí, a který vydá teprve tehdy své proroctví, když je donucen ukázat se ve své pravé podobě! Když pak tu vyděšenou a chvějící se myšlenku tiskneme pod svým vítězným kolenem, nutno ji vzkřísit, odít rouchem slohu, které lze tak těžce utkat, zbarvit a upravit v přísné či půvabné záhyby. Tato dlouhotrvající hra dráždí nervy, zapaluje mozek a způsobuje chorobnou vnímavost, i přichází neuróza se svým bizarním nepokojem, se svými nespavostmi, plnými halucinací, nevysvětlitelnými mukami, chorobnými rozmary, podivnými zvrácenostmi, pocity neodůvodněné ošklivosti a odporu, šílenými vzepětími a úmornými sklíčenostmi, touhou po dráždidlech a nechutí k jakékoli zdravé stravě. Nepřeháníme své líčení; jeho správnost dokazuje několik nedávno zemřelých. A máme zde na mysli pouze básníky, kteří byli navštíveni slávou, a kteří klesli aspoň na prahu k svému ideálu. Co bychom teprve uviděli, kdybychom sestoupili do oněch předpeklí, kde spolu se stíny malých dětí naříkají mrtvě zrozené schopnosti, zakrnělé pokusy, larvy myšlenek, které nenabyly křídel ani tvaru, neboť chtít není umět, láska není nadání. V literatuře stejně jako v teologii nejsou díla ničím bez Milosti.

Třebaže rodiče nemají ponětí o tom pekle úzkosti, neboť je nutno, abys sám do něho sestoupil, nikoli provázen Vergiliem nebo Dantem, nýbrž takovým Lousteauem, Lucienem de Rubempré nebo některým jiným novinářem Balzakovým, abys je dokonale poznal, přece pudově předvídají nebezpečí a utrpení literárního nebo uměleckého života, i snaží se odvrátit od něho své děti, které milují a pro něž si přejí lidsky šťastného postavení v životě.

Pouze jednou za tu dobu, co země obíhá kolem slunce, se vyskytl otec a matka, kteří si vroucně přáli syna, aby ho zasvětili poezii. Dítěti se dostalo za tím účelem co nejskvělejšího vzdělání literárního, ale neobyčejnou ironií osud stalo se Chapelainem, autorem Panny - To byla, jak se ví, trochu smůla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Charles Baudelaire.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.