Copyright © Markéta Harasimová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-588-6

ISBN mobi 9788074625954

Poděkování

Ráda bych vyjádřila své poděkování Evě za ochotnou pomoc v právnických otázkách, kterou mi nezištně poskytla.

Dále pak děkuji Stáni, jejíž podpora a důvěra přišly právě včas a dodaly mi potřebnou sílu a odhodlání.

A v neposlední řadě děkuji svému muži za to, že při mně vždy v pravou chvíli neochvějně stál…

Kapitola I.

„Pane odpůrce, vstaňte!“ hlas soudkyně třeskl tichou soudní síní ostře jako výstřel.

Tahle akustika je určitě záměrná, pomyslela si Sára. Seděla osaměle v rozložité dřevěné lavici, která působila stejně depresivně jako celá síň, a cítila, jak se jí potí ruce. Na kousky v nich rozcupovala už druhý papírový kapesníček. Bílé žmolky ulpívaly na jejích šedých vlněných kalhotách a nadělaly nepořádek na naleštěné podlaze. Bylo jí to jedno.

Když se ozval hlas jejího stále ještě manžela, lehce sebou trhla a hned zadoufala, že se právě v tu chvíli nepodíval jejím směrem. Do očí jí přitom spadl pramen tmavě plavých vlasů se záblesky medové barvy. Když jej zastrkovala za ucho, kradmo na Kamila pohlédla. Tvářil se tak, jak to pro něj bylo obvyklé – sebevědomě, klidně a nad věcí. Úsměšek v jeho výrazu neobjevila, takže nejspíš její nervózní pohyb nezaznamenal.

„Souhlasíte se skutkovými tvrzeními uvedenými v návrhu?“

„Ano, souhlasím.“

„Souhlasíte tedy s důvody paní navrhovatelky, kvůli nimž se domáhá rozvodu manželství?“

„Ano,“ zatvářil se poťouchle. „Zdá se, že asi nejsem manželský typ,“ dodal.

„Odpovídejte pouze na mé otázky,“ usadila ho soudkyně. „Z toho, jak dlouho jste oddaloval soudní líčení, by se dalo mylně předpokládat, že naopak jste,“ dodala suše. Máš bod, pomyslela si Sára, když Kamil s nelibostí ohrnul rty.

„Máte výhrady k osobě navrhovatelky?“

„Nikoli, paní soudkyně, naprosto žádné,“ pronesl sladce. Zatímco ho soudkyně dál zpovídala, Sára přepnula na autopilota: byla přítomna, měla otevřené oči a zdánlivě sledovala dění, ale vypnula sluch. Doufala, že už co nejdřív přijde osvobozující rozsudek. A ona se konečně navždy zbaví pouta – byť už dlouho jen úředního – k člověku, který ji řadu měsíců ponižoval a nakonec jí zle ublížil.

Aby se nepropadla do nepříjemných vzpomínek, rozhlédla se po přítomných v soudní síni. Ona, Kamil, soudkyně, zapisovatelka, její právník… jinak nikdo. V tak velké a neosobní místnosti působil každý z nich trochu ztraceně.

Vstrčila zbytky kapesníku do kabelky, vzala nový a začala jej zpracovávat podobně jako ty předchozí. Přitom se zaměřila na soudkyni, která stále ještě hovořila. Jejímu přísnému obličeji vévodily velké kostěné brýle. Bože, kdy naposledy viděla něco podobně ohavného? Hluboká kolmá vráska mezi obočím, hnědé vlasy stažené do přísného uzlu, bledá pleť… Do téhle pochmurné síně zapadala dokonale, i ten černý talár se k ní hodil.

Znovu se zahleděla z obrovských oken. Byla obrácena na sever a dovnitř nedopadal ani jediný paprsek světla zvenčí, ačkoliv se slunce toho únorového dne rozhodlo tvářit, jako by jaro bylo už za dveřmi.

Nesoustředěností málem přeslechla břeskný hlas, vyzývající přítomné k závěru líčení.

„Povstaňte.“ Poslechli, tichou místností zněl pouze lehký šustot oděvů. Její oči se na kratičkou chvíli setkaly s Kamilovými, ale rychle pohled odvrátila. V uších jí hlasitě šumělo, takže téměř neslyšela čtení rozsudku, který souhlasil s rozvodem jejich manželství.

Uuuuuuf…! zaznělo jí v hlavě a měla dojem, že se celá budova musela otřást v základech, když jí ze srdce spadl obrovský balvan.

Ještě krátké poučení, pak dotaz na odvolání… S napětím čekala Kamilovu reakci. Teď by mohl udělat to, co je mu vlastní. Vysmát se jí do očí a odvolat se, zase všechno protahovat jen proto, aby ji týral i poté, co spolu nežili přes dva roky. Když odpověděl záporně, málem si oddechla nahlas. Byla by ho snad i objala, kdyby se jí tolik nehnusil.

Posbírala si kabelku a sako, z věšáku v rohu sundala svůj šedočerný kašmírový plášť a červenou šálu. Tou se při oblékání pokusila trochu prozářit dnešní jinak strohý vzhled. Sytá červeň by však teď jen zvýraznila barvu jejích tváří, zrůžovělých rozrušením i nervovým vypětím, takže si ji místo kolem ramen přehodila přes ruku. Ty nervy! Kdyby jí měly takhle vibrovat ještě hodinu, asi by praskla, rozsypala se na kusy nebo se rozletěla jako ten meloun, co loni v létě upustila na dlažbu v kuchyni.

Pohlédla na hodinky a s úžasem zjistila, že to celé trvalo jen necelou půlhodinu! Vybavila si svou výpověď, na kterou nebyla vůbec připravená. Všechny ty nepříjemně osobní dotazy, po nichž si připadala jako nahá na pranýři. Kdy jste měli naposledy intimní styk…? drnčelo jí ještě teď v hlavě. Nedokázala se při odpovědi podívat na Kamila, byla si totiž jistá, jak se bude tvářit. Opět se nechtěně propadla do starých vzpomínek.

Snad proto polekaně nadskočila, když ucítila na svém rameni čísi ruku. Otočila se na patě o sto osmdesát stupňů a zapotácela se, divže kvůli vysokým podpatkům nekončila na zemi.

„Ach, promiňte! Nechtěl jsem vás vylekat. Moje chyba, neměl jsem vás přepadnout takhle zezadu. Omlouvám se,“ promluvil její právník s provinilým výrazem a pro jistotu ji lehce přidržoval za předloktí.

„Ale ne, to je v pořádku. Jsem jen trochu rozrušená, asi jsem nečekala, že to bude psychicky tak náročné,“ odmítla jeho omluvu a usmála se.

Doktor Švehlík, muž těsně před šedesátkou, vypadal jako vždy uhlazeně, oblečený v perfektně střiženém obleku s barevně ladící kravatou, profesionálním výrazem a vnímavýma očima mnohem mladšího člověka. Byly jasně modré, přemýšlivé a shlížely na svět zkoumavě a velmi bystře. Jeho jen lehce prošedivělé tmavohnědé vlasy působily rovněž velmi mladistvě, zatímco pevná, trochu podsaditá postava jeho věku odpovídala. Sára si ho kvůli rozvodu vyhledala přes internet, bez známosti nebo doporučení, ale byla s jeho rozumným, energickým a věcným přístupem nesmírně spokojená. Dokázal v mnohém myslet za ni, viděl věci a souvislosti, které by si nikdy nedala dohromady.

„To je u rozvodů běžné, nikdy to není příjemná záležitost,“ souhlasil chápavě. „Ale máte to za sebou a po těch pár letech, než se to podařilo dostat až sem, se vám jistě ulevilo.“

„To tedy!“ vzdychla. „Konečně je po všem, ani se mi tomu nechce věřit. Že s tím rozvodem nakonec souhlasil a dokonce dnes nedělal žádné potíže…“

„Hmm, no, a není možné, že na něj někdo tlačil z druhé strany? A pokud chtěl mít klid…“

„Myslíte Soňu? Žijí spolu už dost dlouho, nechápu, proč by teď najednou trvala na tom, aby se rozvedl. A on není typ, který se nechá někam tlačit,“ zavrtěla hlavou.

„A co kdyby byla těhotná? Nebo zatoužila po vlastním zlatém kroužku? Ženy dokáží být někdy velmi přesvědčivé.“

„Možná… Ale upřímně řečeno je mi to vlastně jedno. Hlavní je, že je to manželství konečně za mnou. A jestli ho k tomu dohnala milenka, dobře mu tak, konečně má snad takovou, kterou si zaslouží.“

Švehlík se tomu upřímně zasmál.

„No, teď před sebou máte ještě majetkové vyrovnání. Mrzí mne, že se ho nepodařilo přesvědčit už nyní a budete muset absolvovat další soud. Alespoň se svěřením syna do vaší péče souhlasil bez potíží, i když to jsme koneckonců očekávali.“ Zlehka se ušklíbl, nicméně projev nelibosti z jeho tváře během vteřiny zmizel a ta opět získala svůj typický pokerový výraz.

„To ano. Však se o Olivera nezajímal od té doby, co jsem odešla. Vlastně co to povídám, od chvíle, co se narodil…“

„Teď vám aspoň bude posílat alimenty. Budu je žádat i zpětně za těch šestadvacet měsíců.“ Neuvěřitelné, jak si pamatuje čísla a data. Dvacet šest měsíců… Ona to raději ani nepočítala.

„Jo…“ zamumlala. „Nic od něj nechci, ale budu to Oliverovi ukládat na účet. Až bude dospělý, bude mít základ do budoucna.“

„Můžete si přece přilepšit už teď.“

„Ne, opravdu od něj nic nechci.“

„Jak myslíte. Nakonec je to vaše rozhodnutí a vaše prostředky.“

„Ano, vím. Prostě si ho nechci ničím připomínat. Je to, jako bych se dívala do zrcadla a viděla v něm všechnu svou slabost a chyby. Vyhovuje mi, že budou peníze chodit na zvláštní účet a já ho jen občas zkontroluju. Patří Oliverovi, nemůžu mu odepřít finanční podporu od jeho otce. Je to navíc Kamilova povinnost, když už nemá zájem syna vídat.“

„To je smutná věc,“ přikývl vážně Švehlík. Už vycházeli před budovu, a tak vytáhl z kapsy balíček marlborek a zlatý zapalovač. Jednu cigaretu vyklepl a navyklým pohybem zkušeného kuřáka vsunul do úst. Zapálil si a labužnicky potáhl. Sára naopak zastrčila ruce do kapes dlouhého pláště. Přestože slunce zuřivě svítilo a dokonce i trochu hřálo, měla prsty jako z ledu.

„Mno…“ právník vyfoukl obláček šedavého kouře. „Takže co nejdříve připravím podklady pro vyrovnání. Vypracuji pro soud ke schválení dohodu o vypořádání společného jmění manželů. Soupis movitých věcí i výpis z katastru mám, myslím, že to bude celkem rychlé. Složitější je záležitost s firmou. Máte právo na podíl z KazKru, jak jsem vám naznačoval už dříve, a určitě stojí za to jej získat. Je mi jasné, že se do toho vašemu bývalému muži ani trochu nechce, takže to bude poněkud tvrdší oříšek, ale jsem na to připravený.“

Znechuceně ohrnula rty. KazKr byla stavební firma, kterou před lety založil Kamil se svým přítelem. „Přiznám se, že já moc ne. A vůbec nemám chuť ho znovu vidět, bojovat s ním o peníze a vůbec. Zase jít k soudu… Byla jsem z toho dneska úplně rozhozená. Jak tam můžete tak často chodit a nezbláznit se?“

Zasmál se a znovu vtáhl cigaretový dým. „Asi zvyk? Nebo to na mě tak nepůsobí, přece jen jsem třetí strana. A když se na to podíváte jinak, dneska to žádný boj nebyl. Sice odmítl dohodu stran majetku, ale jinak to dopadlo dobře, ne?“

„Až je to podezřelé,“ utrousila, ale když se nad tím zamyslela, necítila žádný osten zlé předtuchy. Snad už i Kamil měl konečně dost té hry na kočku a myš, kterou s ní hrál. „Ale máte pravdu. Překvapil mě.“

„I mne. Ale jsem kvůli vám opravdu rád.“ Dlouze se jí zadíval do očí. Jeho blankytné panenky jako by jí viděly až do žaludku. Nabrala do plic zhluboka studený vzduch a odvrátila pohled. Nikdy mu, ostatně ani nikomu jinému, neřekla o poslední kapce, která ji přiměla požádat o rozvod, měla pocit, že by to snad ani nedokázala. Koneckonců Kamilovy početné zálety a nezájem o Olivera i o rodinu připravily dostatečně živnou půdu pro to, aby soud rozvod uznal.

Pomalu a už mlčky došli k Sářinu autu. Švehlík zamáčkl dokouřenou cigaretu podpatkem nablýskané značkové boty a podal jí ruku.

„Tak, já budu muset jet, za chvílí mne čeká další jednání,“ pohlédl krátce na hodinky, které se mu na zápěstí zlatě zaleskly. „Užívejte si znovunabyté svobody. Gratuluji,“ pousmál se a mrkl na ni. Stisk měl pevný, budil důvěru stejně jako jeho vzhled. Povolání z doktora Švehlíka vůbec dýchalo od špiček bot až po pečlivý účes.

„Díky, to určitě budu. Tak nashle.“

Chvíli ho pozorovala, jak dálkovým ovládáním odemkl svůj luxusní vůz, a s mírným úšklebkem pohlédla na svého Šípa. Tak říkala ojeté tmavomodré fabii, pořízené před časem z pečlivě našetřených prémií. „No, právník holt vydělává o trošku více než zaměstnaná bytová designérka samoživitelka,“ pokrčila rameny a ještě hodila jeden malý závistivý pohled za odjíždějícím zlatým volvem. Z pocitu viny pak rychle pohladila Šípa po dveřích, které právě otevřela. „Ale ty jsi můj, kamaráde.“

Svlékla si plášť a srovnala jej na zadní sedadlo. Zabouchla a chystala se nasednout, když ji zarazil Kamilův hlas.

„Copak, exmanželko drahá, nechceš mi dát pusu na zpečetění naší rozluky?“ Prudce se obrátila.

„Vtipné,“ utrousila a hodila kabelku na sedadlo spolujezdce. Než však stačila do vozu strčit nohu, popadl ji za loket a obrátil prudce k sobě. „Jau, co děláš!“ vykřikla podrážděně. „Pusť mě!“

„Ale ale, neboj se, jsme přece přímo před soudní stolicí, myslíš, že bych ti tady mohl jen tak beze svědků ublížit? Mám jen počestné myšlenky. Pořád ze mě máš nahnáno, co, kotě?“ Poslední slovo lascivně protáhl a zakmital jazykem v pootevřených ústech v oplzlém gestu.

„Dej mi pokoj, jsi směšný. A trapný.“ Pokusila se vyškubnout.

„Ani poděkování za tu estrádu tam uvnitř? Čekal bych více vděčnosti za mou velkorysost. Byla jsi přece celá rozdychtěná, abys byla volná.“

„Takže teď jsem. A ty si běž po svých.“ Znovu zakroutila paží, ale nepustil ji. Radši to vzdala a vrhla na něj nenávistný pohled.

„Óóó, to ne!“ zasmál se. „Kdybys mohla očima zabíjet, byl bych už asi bradou vzhůru.“

Pokusila se zklidnit zrychlený tep i odpor, který jí doslova otřásal. „Pitomče,“ sykla.

„Malá rozzlobená kočička,“ přivřel oči a zatvářil se pobaveně.

„Jsi obyčejný parchant a buran. Posluž si.“ Pokrčila rameny a doufala, že výraz v obličeji odpovídá jejímu chladně lhostejnému hlasu, který ji však stál spoustu sil.

Jeho oči potemněly, ale přestal jí drtit paži. Periferně zahlédla párek uniformovaných policistů, směřujících ke vchodu do soudní budovy, a pomyslela si, že to bude důvod, proč uvolnil stisk. I tak jí po něm nejspíš zůstanou pěkné modřiny. Potlačila chuť si ruku promnout.

„Nehraj si se mnou,“ zašeptal syčivě. „S rozvodem jsem ti šel na ruku, ale to neznamená, že ti vyjdu vstříc ve všem.“

„To bys asi měl. Můj právník už připravuje majetkové vyrovnání i alimenty.“

„Takže se mě ke všemu ještě chystáš obrat o prachy. Hmmm…“ Jeho hlas studil jako led.

„Ke všemu?“

„K tomu, že jsi jen malá děvka.“ Tu větu doslova vyplivl.

„Jsi větší ubožák, než jsem myslela. Jestli je to vůbec možné,“ odvrátila se. „Dík, že jsi se dnes zúčastnil,“ dodala jízlivě. „Nejspíš ti hoří koudel u zadku.“

Zasmál se trochu skřípavě. „Mně rozhodně ne, kotě, mně tedy ne. To ty si radši dej pozor, aby se ti jedna u té tvé hubené prdelky nerozhořela.“

„Nevyhrožuj,“ znovu se pokusila nastoupit, ale zničehonic ji popadl za ramena a tentokrát s ní hrubě smýkl. Ucítila na rtech jeho tvrdý majetnický polibek, surový a bezohledný, že se jí chtělo až zvracet. Vytrhla se mu a rychle nasedla.

„Idiote…“ vyhrkla.

„Tak čau u toho tvého slavného majetkového soudu! Lehké to mít nebudeš!“ Jeho samolibý smích jí zněl v uších, i když už viděla jen jeho záda.

„Hajzl. Hajzl hajzl hajzl!“ uhodila několikrát pěstí do volantu. Byla příliš roztřesená, aby hned odjela, ale otočila klíčem v zapalování, protože se do ní dala zima. Věděla, že nesouvisí jen s nízkou teplotou vzduchu. Teď si už nemohla pomoct. V hlavě jí vytryskla stará vzpomínka a z ní vzápětí po těle naskočila husí kůže. Schoulila se na sedačce do klubíčka a položila hlavu na volant…

Bylo to krátce po jejích třicátých čtvrtých narozeninách, které už ale s Kamilem neslavili. Nezajímaly ho, stejně jako nic, co se týkalo jí nebo Olivera. Tomu byly téměř tři roky a měl se čile k světu. Akční dítě plné energie, kterou musela krotit, když se Kamil rozhodl přijít večer domů dříve, než ho dala spát, protože ho syn rozčiloval. Vším. Rozházenými, ale i uklizenými hračkami. Plenou v odpadkovém koši. Křikem nebo jakýmkoli projevem své existence. Kamila víc zajímaly jeho milenky, láhev drahé whisky, značkové obleky nebo golfový klub. Na domácnost občas milostivě přispěl a vyžadoval za to nepřiměřenou vděčnost. Kvůli malému si už zvykla na neustálé urážky, ponižování a nadávky. Snažila se ničím nevzbudit manželův vztek a spíše mu šla z cesty. Cítila se v patové situaci. Matka by se zaradovala, kdyby zjistila, že „ten její podnikatel“ se k ní chová jako k onuci.

A přitom to kdysi bylo docela jiné… Když se seznámili, byl okouzlující, naslouchal jí, choval se jako příjemný společník. Zamilovala se do něj během několika málo setkání. Alespoň si to myslela. Ať počítala, jak počítala, jeho chování se změnilo někdy v době, kdy počala dítě. Čekala, že bude rád, že budou slavit a těšit se na miminko. Namísto toho, když mu o těhotenství nadšeně pověděla, práskl dveřmi a vrátil se domů až za dva dny. Až tehdy si uvědomila, že se vlastně tématům o potomcích dosud vyhýbal, a kdykoli o tom začala, převedl řeč jinam. Pochopila příliš pozdě, že neměla vysazovat antikoncepci bez jeho vědomí. Kamil zkrátka děti nechtěl. Nejdřív se snažil přesvědčit ji k potratu. Když si stála za svým, začal se zatvrzovat a postupem času jeho nálady, vztek a urážky nabývaly víc a víc na síle.

Před několika měsíci se jí podařilo vrátit se na částečný úvazek do práce. Přijala to s úlevou, protože Kamilovy občasné peněžní injekce byly nedostačující a nejisté. Naštěstí matka její kolegyně, důchodkyně, která se doma nudila a současně milovala děti, ráda Oliverka za minimální odměnu několik hodin denně pohlídala. Stálý, i když nevelký příjem Sáru udržoval trochu v jistotě a ona doufala, že časem bude moct pracovat na plný úvazek a svou zoufalou situaci nějak vyřeší.

Ten večer, který měla v paměti zapsaný jako jeden z nejhorších ve svém životě, dorazil Kamil domů krátce po osmé, mnohem dřív, než jej čekala, a byly z něj cítit cigarety a skotská. Právě žehlila. Měla v plánu tu práci stihnout, než se objeví, protože „ten kurva bordel tady“ a vůbec jakékoli rozdělané domácí práce ho vytáčely doběla. Oliver byl už vykoupaný a hrál si na sedačce s několika umolousanými plyšáky, spokojeně si s nimi něco mumlal a občas vyrazil radostný skřek. Sára honem stáhla hromádku vyžehleného prádla stranou a roztříděné nevyžehlené nacpala do koše. Nicméně to, že z obýváku udělala žehlírnu, se jí samozřejmě zakrýt nepodařilo. Kamil znechuceně ohrnul rty a se vzteklým odfrknutím vycenil zuby, než k ní přes zjevnou podnapilost svižně přikráčel. Do obličeje jí vyštěkl sprostou nadávku, doprovázenou odporným pachem whisky.

„Co kurva děláš celý den, že mi tady večer bordelíš v pokoji s těma sračkama?“ Popadl hromádku triček, tepláčků a košilek, načež je rychlým pohybem zuřivě rozhodil po pokoji. Rozlétly se jako barevní ptáci. Olivera okamžitě zaujaly. Přestal si hrát a sledoval je. „Jéééééé!“ vyjekl a upustil na podlahu medvěda s jedním okem, kterému se do té chvíle snažil ukroutit i to druhé. „Ty drž hubu, smrade!“ zařval Kamil. Oliver se prudce zarazil a tvářička se mu začala podezřele krabatit. Sára k němu radši rychle přiskočila a přitiskla ho k sobě.

„Ššššš, no tak, neboj se…“

„Co toho parchanta ještě utěšuješ?! Naflákám mu na prdel!“

„Neřvi proboha, vždyť ho tím jen děsíš!“ Její hlas jí samotné zněl úzkostně, což nebylo dobré. Kamil se ušklíbl.

„A co je mi po tom? Stejně jenom žere, sere a chčije, tak ať má kurva důvod a podělá se pro změnu strachem…“

Oliver, snad jako by z matky cítil úpěnlivou prosbu, zůstal zticha, i když vnímala, jak je jeho tělíčko ztuhlé a tiskne se k ní vší silou.

„Kamile, prosím tě, jen se uklidni… Dám ho spát, uklidím to tady…“ V duchu skřípala zuby nad svou ponížeností, ale bylo jí jasné, že když je takhle opilý a v ráži, byla by největší hloupost stavět se mu na odpor.

„To ti teda radím, a hodně rychle, nebudu se ve vlastním obýváku dívat na zasranou žehličku a čichat smradlavý hadry! Dělej!“ Než se stačila otočit, napřáhl nohu a silně ji nakopl do holeně. „Jauvajs, co to děláš?!“ vyjekla bolestí a jen tak tak potlačila slzy i chuť mu kopanec oplatit.

„Tak sebou už sakra hni!“ Oči mu zuřivostí lezly z důlků a obličej zbrunátněl. Na čele mu tepala žíla. Smetl rukou Oliverovy hračky a jedním plyšákem zuřivě mrštil o zeď vedle obrovské televize připevněné na stěně. „Kurva sračky!“ Modrý medvěd se odrazil od země a přistál kousek ode dveří.

Honem vzala Olivera za ruku a dala mu hračku do ruky. „Běž, sedni si tamhle na židli a chvíli si tiše hraj, ano? Tiše, prosím. Maminka jen uklidí,“ jemně ho postrčila. Chlapec poslušně odhopkal a zůstal potichu sedět s medvídkem v ruce, aniž si hrál.

Kamil zamířil k baru.

S myšlenkou na to, jak moc by manželovi přála, aby ho na místě ranila mrtvice, bleskurychle složila prkno, odnesla koš s prádlem a posbírala to, co předtím rozházel. Sledoval ji s pohrdavým a znechuceným výrazem. Ona se naopak snažila na něj nedívat vůbec a v duchu si jen stále dokola opakovala, jak mohla připustit, aby se situace dostala takhle daleko? Proč proboha dávno neodešla? Na co čekala? Pravda, takhle agresivní byl jen málokdy, obvykle si vystačil se sprostými poznámkami, otevřenými telefonáty s milenkami, nadávkami… Ale právě proto, proč, hloupá nána, pořád zůstávala…?! Opakovala si v duchu plačtivě. Nedokázala potlačit nepříjemnou předtuchu, v zádech cítila mrazení a to ji děsilo.

Konečně bylo všechno uklizeno a ona vzala Olivera za ruku.

„Nech kluka tady, nikam nepůjde,“ přikázal najednou Kamil. Pohlédla na něj s obavami. Měl v ruce skleničku povážlivě vysoko naplněnou Chivas Regal. Láhev stála otevřená na stole před ním. Mohutně se napil a odříhl si. „Taky bych si rád pohrál se svým synáčkem,“ poslední slovo vyznělo posměšně.

„Ne,“ přitiskla dítě k sobě. „Jsi opilý. A Oliver musí jít spát.“

„Ty mi sakra nebudeš přikazovat, kdy se budu bavit s vlastním fakanem!“ zařval a obrátil do sebe zbytek sklenky. Pár kapek hnědé tekutiny mu steklo z koutku po bradě. Vůbec to nevnímal. Konzumace, kterou měl za sebou, byla zjevně už tak velmi slušná, nicméně si nalil další štědrou dávku. V lahvi whisky tak zbyla sotva polovina. „Dej kluka sem. Pojď sem, parchante!!“

„NE!“ zařvala stejně hlasitě. Oliver se schoval za jejími zády. Najednou se cítila silná jako medvědice chránící mláďata před útočnou šelmou. Tu ostatně Kamil s vyceněnými zuby dost připomínal. Docela chápala, proč samice dokáží své nepřátele rozsápat na kusy, a měla chuť udělat něco podobného Kamilovi, kdyby se pokusil ublížit malému. Otočila se a táhla za ruku Olivera pryč z pokoje, aby se zamkli do bezpečí. Hlavně ať mezi nimi a opilým manželem jsou pevné dveře a zámek.

Jeho alkoholem ztěžklá ruka jí dopadla na rameno jako kovadlina a strhla ji zpátky. Synova ručka vyklouzla z jejího sevření. Vykřikla a malý se okamžitě rozvřískal. Kamil se po něm začal sápat, ale skočila mezi ně, aby dítě zaštítila. Dobře mířenou ranou nakopla muže do kolene. Zavyl, a než se nadála, uhodil ji hřbetem ruky do obličeje. Ucítila horkost a pachuť krve. Zavrávorala a sesunula se podél zdi na zem, protože se jí prudce roztočila hlava. Než se stačila vzpamatovat, popadl ji Kamil za výstřih trička a škubnutím postavil. Připadala si jako ve snu, hlava jí spadla dozadu, když s ní zatřásl a pak ji odhodil na zem. Dopadla tvrdě na lokty, až si je odřela do krve. Měla pocit, že bude zvracet, ale to na ni už zprudka dosedl a začal ji bezhlavě fackovat. Málem ztrácela vědomí, když tlak jeho těla povolil. Dovolila si vteřinu na nádech a zkusila otevřít oči. Místnost jí před očima divoce vířila, tváře pálily a na bradě cítila stékající pramínek lepkavé krve z roztrženého rtu. Na pozadí toho všeho vřískal vyděšený Oliver.

Zvedla se do polosedu právě ve chvíli, kdy Kamil nešetrně uhodil řvoucího syna přes ústa. Dítě v mžiku zmlklo, zato Sára zavyla jako zvíře a nadlidskou silou se škrábala na nohy. Stačila zahlédnout šokovaný výraz na zrudlé tvářičce dítěte, bezhlesně zírajícího na otce.

„Ty zmetku, ty hajzle! Ty… ubožáku!!!“ zachroptěla, když ji znovu kopancem do břicha srazil na podlahu. Zaúpěla pouze zoufalstvím a strachem o dítě, vlastní osud ji v té chvíli vůbec nezajímal. Proboha, co se to děje? Jak tohle skončí? Děsivě jasně si uvědomovala svou slabost a Kamilovu převahu. A také, že to není jen zlý sen…

„Tak zmetku? Tak… tak HAJZLE? Ubožáku…?!! Já… já ti UKÁŽU, kdo je tady pánem a kdo je ubožák, ty… děvko!!“ Jazyk se mu trochu pletl vypitým alkoholem, ale jeho agresivita byla o to silnější.

Bože, nesmí mě zabít, napadlo ji. Musím ochránit Olivera! Ten zůstával stále zticha, což ji děsilo více než Kamilova surovost. Co mu udělal?!

Netušila, jak se zas ocitl na ní, jediným trhnutím za výstřih z ní serval tričko a surově sevřel odhalená ňadra. Vykřikla bolestí i hrůzou. Krátké šortky jí prudkým pohybem shrnul přes boky spolu s kalhotkami. Než si stačila uvědomit, co se děje, zasypával ji ranami pěstí, kousal do prsou, fackoval. Úpěla a snažila se vykroutit, ale jeho sevření bylo železné. Pocítila ostrou bolest, když do ní náhle tvrdě vnikl. Ubližoval jí naschvál, chrochtal rozkoší nad svou převahou a jejími vzlyky, které nedokázala potlačit. Přes své ponížení nedokázala myslet na nic jiného než na své dítě, svého miláčka. Nemohla mu pomoct, i když od něj byla jen slabé dva metry, pod násilnickým netvorem, kterého kdysi milovala a s nímž ho počala.

Neměla tušení, jak dlouho trvalo, než Kamil vyvrcholil. Odvalil se a zapínal poklopec. „Mrcho…“ Plivl na ni a vrávoravě odkráčel zpátky k pohovce, kde naráz dopil whisky a znovu popadl láhev. Mumlal cosi o čubkách, zapnul televizi a hodil si nohy na stůl.

Rozbolavělá a zbitá sebrala všechnu vůli, aby překonala motání hlavy a našla sílu se zvednout a zároveň nepozvracet. Po čtyřech se doplazila k Oliverovi, shrnuté šortky jí ztěžovaly pohyb, ale nechtěla se zdržovat malichernostmi, musela zjistit, jak moc mu Kamil ublížil. Dítě sedělo na bobku, levou tvářičku zčervenalou otiskem ruky, v očkách mělo slzičky a tichounce vzlykalo. Na vteřinku zavřela oči a přísahala Kamilovi krutou pomstu. Pak k sobě chlapečka přitiskla, na nahá prsa posetá modřinami a podlitinami. Děkovala Bohu, že se nezdál nijak příliš zraněný, spíš byl jen pořádně vyděšený.

Z obýváku se začalo ozývat hlasité chrápání.

„Pššš… šššš… Bude dobře, maminka je tady… Neplakej, miláčku… Neplakej… Půjdeme pryč, ano? Miláčku, promiň mi to… Prosím, promiň…“ Už neovládala slzy, nechala je stékat po zbité tváři, pevně svírala víčka a houpala Olivera v náručí. Po několika minutách se pokusila posadit a pak i postavit. Hlavu měla jako po divoké jízdě na kolotoči, doufala, že nemá otřes mozku. A také, že se Kamil jen tak hned neprobudí. Na okamžik pomyslela na to, že mu do zbytku whisky přimíchá balení prášků na spaní.

Místo toho se tiše odplížila do ložnice. Musela se kousat do jazyka, aby při chůzi hlasitě nesténala. Zamkla za sebou a ohmatala Oliverkovi hlavičku. Nenašla žádnou bouli, jen tvářičku měl horkou a rudou.

„Bolí tě něco, sluníčko? Co hlavička?“

„Pušinka,“ protřel si dlaní obličej. „Au.“

„To přejde, zlatíčko, to přejde. Hlavička tě opravdu nebolí?“

„Ne-e… Proč to táta dělal? Táta byl zlý…“ nakrabatil ústa.

„Já vím… Táta udělal něco moc špatného. My teď musíme jít pryč, víš?“

Chlapeček moudře přikývl. „Jo… jojo…“

„Dobře. Jen chviličku. Něco nám sbalím. Pojď, na chvíli si tady sedni a hlavně tiše, ano?“

„Jo… tiše…“ souhlasil poddajně chlapec.

S potlačovanou bolestí vystřelující snad z každého kousku těla vytáhla velkou sportovní tašku a naplnila ji nejdůležitějšími věcmi ze skříně, komody a koupelny. Prozatím stačí, pro ostatní se vrátí jindy, během dne, kdy bude Kamil pryč. A i kdyby se sem už nedostala, je to jedno. Rychle si opláchla obličej pod studenou vodou, nechala dveře do koupelny otevřené, aby viděla na zamčený vchod i na malého, a obětovala pár drahocenných minut krátké sprše, při které si žínkou důkladně vydrhla rozkrok. Pak se oblékla do teplákové soupravy, Oliverovi dala pyžamo a mikinu a vyšla potichu na chodbu. Ztlučené tělo pulsovalo, ale hlava se jí už točila méně a tváře také tolik nepálily. V hale sebrala kabelku, strčila ji do boční kapsy tašky, klíče od auta sevřela v ruce a zaposlouchala se. Opilecké chrápání se mísilo s hlasitě zapnutou televizí, v níž podle zvuků zřejmě běžel nějaký akční film.

V garáži připoutala Olivera do sedačky, usedla za volant a opatrně vycouvala. Obávala se, jak zvládne řízení, ale tady zůstat nemohla. Není sama, musí chránit své dítě…

Proč ji to nenapadlo už dřív? Hned jak babička před rokem zemřela a ona po ní získala venkovský domek? Mohla ušetřit syna i sebe dnešního strašného zážitku. Bože, jak je hloupá, doslova pitomá!!! Jenže stále doufala, že si Kamil Olivera zamiluje a budou žít tak jako před jeho narozením. Nechtěla syna připravit o otce.

V hloubi duše věděla, že to nebude mít jednoduché a čeká ji ještě tvrdý boj, ale byla rozhodnutá jej podstoupit za každou cenu. Už kvůli Oliverovi.

Teď, po dvou letech, má snad vyhráno. Možná! Ale zdá se to jako pouhých pár dnů, pomyslela si, vzpomínky jsou stále hodně živé. Jsou věci, které asi nejde vymazat nebo zapomenout, anebo to chce hodně času.

Vylekalo ji rázné zaklepání na okénko. Otočila se a spatřila přátelský kulatý obličej postaršího pána. Stiskla ovladač a sklo mezi ní a jím se zasunulo do dveří.

„Dobrý odpoledne, madam, já jsem se jen chtěl zeptat, jestli jste v pořádku. Už vás sleduju jakou dobu,“ pousmál se nesměle asi pětašedesátiletý muž, výrazně připomínající Švejka. „Tak si říkám, radši se přesvědčím.“

„Eh… ne, děkuji. Tedy… nic mi není. Bolela mě hlava, ale už je to lepší,“ projela si rukama husté rovné vlasy. Padly jí těžce zpátky na lopatky. „Jste hodný.“

„Švejkův“ obličej se rozšířil úsměvem, takže byl Haškově románové postavě ještě podobnější. „To jsem rád. Tak na shledanou.“

„Nashle…“

Zavřela okénko a hlasitě vydechla. Tak. Dost sebemrskačských vzpomínek, vždyť koneckonců je dnes spíše důvod k oslavě, ne? Kvůli sluníčku stáhla stínítko a zadívala se na sebe do malého zrcátka. Viděla docela souměrný, trochu pobledlý obličej s modrýma očima, které mu dominovaly. Ofina jí padala přes obočí – to byl účes, který nosila snad odnepaměti a stále jí vyhovoval. „Tak, máte to za sebou, paní Kaznerová,“ promluvila. „Pojedem slavit…“ Chvíli převalovala na jazyku své příjmení. Nosila ho přes šest let. Měla teď možnost vzít si zpět své dívčí, ale co by to mělo za smysl, pomyslela si. Kaznerová nebo Dunková. Jestli se má jmenovat po exmanželovi, nebo nosit jméno své egocentrické a odtažité matky, vyjde to nastejno. Radši si ušetří papírování.

Ruce už se jí nechvěly. Nasadila si tedy brýle proti slunci, zařadila rychlost a vyjela na silnici.

Olivera dnes odpoledne pohlídala Ilona. Se svou nejlepší kamarádkou se potkala během jednoho večírku na vysoké a hned si padly do oka. Tou dobou Sára školu končila a Ilona byla o tři roky níž. Studium interiérového designu Ilona zkusila spíš z legrace než kvůli zájmu či nadání, což bylo dost patrné z jejího indexu. Nakonec to vzdala a začala pracovat pro různé firmy jako obchodnice. Místa střídala často. Momentálně pracovala pro jednu realitní společnost. Práce ji bavila asi stejně jako před lety studium a ze získaných provizí se uživila jen horko těžko. Nebýt toho, že žila u svého dlouholetého přítele Tibora, měla by problém udržet si podnájem. Ilona však měla velký dar, uměla to dokonale se štětci a barvami. Dokázala namalovat ty nejkrásnější scenérie krajinek a idylicky romantických, až tajemných zákoutí. Sáru její obrazy fascinovaly a několik jich zdobilo stěny v jejím domku, Ilona ji jimi obdarovávala při nejrůznějších příležitostech. Tento talent prý určitě po svých rodičích nezdědila a tak jako tak si s ním nevěděla rady. Možná by mohla být malířka, ale neměla dost vůle ani chuti zkusit něco vystavit nebo dokonce prodat. Sára obdivovala její představivost, um, se kterým dokázala vdechnout život a třetí rozměr výjevu vzniklému v její hlavě, a nadání dodat mu specifické kouzlo. Vždy, když se do těch obrazů zadívala, měla dojem, že se dívá oknem na skutečnou krajinu. Často Ilonu povzbuzovala, aby nemrhala talentem, ale marně. Ilona si nevěřila a pokaždé jen mávla rukou, a tak to nakonec nechala být.

Sotva zastavila na příjezdové cestě svého domu, rozlétly se vchodové dveře a vykoukl Oliver s pusou od ucha k uchu a pořádně umazanou od čokolády.

„Mamíííííííí! Teta Ilona prohrála v pexesu, vůbec jí to nejde, hráli jsme o…“

„Čokoládu,“ doplnila Sára s úsměvem a líbla chlapce na tvář. „Je mi to jasné.“

„Jo! A já jsem vyhrál! Dokonce několikrát!“ chlubil se.

A Iloně dám co proto, teď ho nedonutím večeřet, pomyslela si Sára. Postrčila Olivera před sebou, zabouchla dveře a s úlevou si zula vysoké boty a pověsila kabát do skříně.

„Tak dík, k večeři má být salát s těstovinami a hráškem… Už vidím, jak můj synáček baští něco zdravého po čokoládové náloži,“ neodpustila si, sotva Oliver zmizel v obýváku, odkud vykoukla Ilona. Ta hned protočila oči.

„Dívej se, jak vypadá, má snad deset kilo i s postelí, ten tvůj dietní salát je pro něj zdravotně nebezpečný. Tučná sladká čokoláda ještě nikdy nikomu neublížila. Mně tedy určitě ne,“ mlsně se olízla. „A kromě toho je to hyperaktivní monstrum, abych ho udržela na zadku a neběhala za ním sem tam, na což fakt nemám fyzičku ani chuť, musela jsem ze sebe udělat blbce v pexesu. Samo že bych ho porazila, jen chtít,“ dodala s přezíravým mávnutím ruky.

„To néé, to není pravda, ty to vůbec neumíš!“ objevil se jí za zády Oliver se zamračeným výrazem. „Šaháš vždycky úplně mimo. Ale úplně!“ zdůraznil a zase odběhl.

Sára zakroutila hlavou. „Vy jste se hledali, vy dva…“

„Mamíííí, můžu si pustit dévédéčko?“ ozvalo se z pokoje a podle štrachání v zásuvce bylo jasné, že už nějaké hledá.

„Ale budeš večeřet,“ podmínila Sára jeho podvečerní program.

„Budou párky?“

„Bude salát.“

„Fůůůůj!“

Ilona se začala chichotat do dlaně s výrazem „a máš to“ a Sára se na ni zamračila, ačkoli jí koutky taky cukaly.

„Tak si vyber,“ vešla do obýváku. „Buď salát a DVD, nebo budeš bez večeře a bez filmu.“

Oliver se nad tou nabídkou dlouze a vážně zamyslel. „Tak jo, tak já teda ten salát sním,“ rozhodl se s výrazem trestance, který se právě dozvěděl, že ho čekají dva roky za mřížemi. Hned však zvedl vysoko nad hlavu vybraný kreslený film. „Tak teda můžu?“

„Běž,“ odvelela ho gestem ruky a přešla za roh do kuchyně oddělené od obývacího pokoje malým jídelním koutem. Tuhle multifunkční obytnou místnost ve svém domku milovala. Zařizovala ji s láskou a podle svých vlastních představ. Trvalo jí to dlouho a z nedostatku peněz dělala spoustu prací sama: škrábala zdi, malovala, natírala, sháněla kousky nábytku na aukcích a po bazarech, a pak zase znova brousila, leštila, lakovala… Trvalo víc než rok, než bylo všechno podle jejích představ – od pevné dubové podlahy, ještě původní, ale pečlivě zbroušené a nově nalakované, po kuchyňskou linku a veselé kostkované závěsy na oknech. Použila v domě jen přírodní materiály, hlavně dřevo. To měla moc ráda a nemohla se nikdy dost nabažit jeho vůně a barev. Čím dál víc pociťovala rozdíl mezi tímhle malým domkem, který jí před lety ještě za života přepsala babička, a domem, ve kterém žila s Kamilem. Ten byl rozlehlý, supermoderní, plný nábytku ve vysokém lesku, skla a chromu. Působil víceméně jako odraz svého majitele, a i když se snažila zařídit ho vkusně a teple, pravé teplo domova pocítila až tady. V malém domku se dvěma ložnicemi v patře a vonící květinovou zahrádkou na okraji malého městečka. Výhled na zvlněné kopce s rozlehlými vinicemi ji vždy uklidňoval a především byla šťastná, že to tady miloval i její syn.

Ilona se opřela o linku, zatímco Sára z lednice vytahovala suroviny na přípravu salátu a rovnala je na pracovní desku.

„Díky, že jsi ho pohlídala,“ mrkla na přítelkyni. „Vážně. Tu čokoládu ti asi budu muset odpustit,“ pousmála se. „Paní Langová dnes opravdu nemohla a neumím si představit, že bych ho musela brát k soudu.“

„Maličkost,“ odmávla poděkování Ilona. „No ale hořím zvědavostí! Jak to šlo? Podle toho, jak vypadáš, soudím, že špatně asi ne…?“

„Jak vypadám?“ potřásla hlavou Sára.

„Jako tlustá kočka, která právě sežrala slepici. Nebo spíš krůtu.“

„Tlustá kočka… Tak to ti pěkně děkuju,“ zakroutila hlavou a vybavila si sousedova vypaseného kocoura. Pak zvedla dlaň kolmo k podlaze a nastavila ji Iloně. Ta do ní s rozzářenýma očima pleskla na znamení výhry. „Takže mám gratulovat, je z tebe rozvedená panička? No konečně!“ výskla.

„Akorát tak hladce to zas nešlo. Tedy soud ano, překvapilo mě, že nedělal žádné potíže. Vzdal se odvolání.“

„A co teda…?“ přimhouřila Ilona tázavě oči.

„No, neodpustil si svou tečku,“ zamračila se Sára, zatímco z lednice na konci kuchyňské linky vytáhla láhev rulandského a poklepala na ni nehtem. Ilona zvedla ukazovák na znamení výborného nápadu a bez váhání sundala z držáku dvě sklenice.

„Jsem velké ucho. Tak co ten blbec udělal?“

Přiťukly si a Sára mezi krájením zeleniny přítelkyni pověděla o Kamilově svérázném rozloučení.

„To je přece pitomec, fakt… Nakopala bych mu ten jeho nadutý zadek.“

„Já taky. Ale neměla jsem zrovna své vražedné jehly,“ pokrčila rameny Sára. Už byla docela klidná, lahodné víno pomohlo rozpustit poslední zbytky napětí a stresu. Cítila, jak jí stoupá do hlavy, a nebyl to vůbec špatný pocit.

„Já bych ho nakopla i botaskou, i když uznávám, že představa, jak mu ta dlouhá špice zajíždí mezi půlky… To je doslova rajcovní!“ zahihňala se Ilona.

Sára se naoko přísně zamračila, ale pak se přidala. Znovu pozvedla sklenku a dodala: „Na svobodu!“

„Na tvoji!“

Než byla večeře na stole, padla celá sedmička vína a Ilona zkušeně vytahovala zátku z další. Obě tušily, že tento večer bude trochu delší. Oliver dostal souhlas s druhým dílem filmu, ovšem pouze pokud opravdu sní večeři. Film zapůsobil jako silná motivace, až na pár kousků zeleniny v něm jídlo zmizelo rekordně rychle.

Usadily se v hlubokých pohodlných křeslech teplé světle béžové barvy, zatímco chlapec zabral strategickou pozici na pohovce před televizí a hypnotizoval očima poskakující kreslené figurky. Každou chvíli zazněl pokojem výbuch jeho výskavého smíchu.

„Je spokojený,“ pousmála se Ilona. „Já tedy děti nemusím a neplánuju, ale takhle na půjčení je to super. A ten tvůj raubíř je kouzelný. Jednou to bude lamač dívčích srdcí a řekla bych, že už hodně brzo.“

„Nestraš,“ zakroutila Sára hlavou. „Pořídím si baseballovou pálku a budu všechny ty rozdychtěné princezny odhánět od baráku.“

„Prdlajs budeš,“ mávla Ilona rukou přezíravě. „Ještě ti bude dělat dobře, že na něj holky letí.“

„To tedy nevím… Hlavně doufám, že nebude mít nic z jeho povahy.“

„Zatím to tak nevypadá,“ uklidňovala ji Ilona.

„No, protože je to ještě dítě.“

„Genetika je jedna věc, výchova druhá. Vždyť ho vychováváš sama. Vlastně od samého narození, když to tak vezmu.“

„To je jedině dobře.“

„Máš strach, jak se bude Kamil chovat u majetkového soudu? Po tom, co ti řekl?“

„To ani ne. Spíš ho vůbec nechci znovu vidět. Kdyby bylo na mně, ať si všechno nechá, však mi doteď nic nechybělo.“

„Byla bys hloupá!“ zvýšila hlas Ilona a zamávala na důraz svých slov sklenkou. „Když ne kvůli sobě, tak kvůli němu,“ kývla směrem k pohovce. „Kamil je jeho otec a je to tedy pitomec až na půdu, ale proč by on jako syn neměl mít právo na nějaký majetek, když jste se na té stavbě podíleli oba?“

„No, já až tak moc ne. Stavěla to jeho firma. Za režii.“

„To je jedno. Bylo to společné jmění? Bylo.“

„Mluvíš jako můj právník,“ zasmála se Sára. „Neboj, k tomu soudu půjdu, v tomhle máš pravdu.“

„To tedy mám. Vím dobře, jaké to je, nemít nic. Když fotr prošustruje, co může, dovede rodinu k bankrotu a pak se pro jistotu ztratí… Asi aby okradl další naivku, která se nechá,“ ohrnula rty.

Sára věděla, že teď mluví o svém otci. Ilona na rodiče moc často nevzpomínala, protože opravdu nebylo na co. Jen jednou se svěřila kamarádce se svou historií. A jestli si do té doby Sára myslela, že její dětství a mládí mělo do idylky daleko, kamarádčin příběh jí připadal otřesný.

Ilonin otec, co se pamatovala, domů nepřinesl ani halíř. Všechny peníze, které se mu nějakým zázrakem podařilo vydělat, prohrál v hazardu nebo utratil svými početnými aférkami, většinou šlo o dost pochybné ženy. Matka kvůli tomu trpěla depresemi a bratr se v šestnácti sebral a zmizel s bandou vyholených nácků bůhvíkam. Nakonec, když otec dovedl k exekuci jejich malý špinavý byt, na jehož údržbu matka neměla sílu ani povahu, zmizel beze stopy s několika svými věcmi a všemi penězi, které doma našel. Nikdy už pak o něm neslyšela. Možná utekl za hranice, možná na něj přišli jeho věřitelé, možná se schoval u některé své milenky. Iloně to bylo víceméně jedno. Jakmile přišli exekutoři zapečetit jejich byt, matka bez vůle bojovat sbalila sobě i dceři tašky a odjela uprosit svou sestru, aby je nechala žít v malém podkrovním pokojíku jejího domu. Znamenalo to odstěhovat se do cizího města, jít na novou školu, přijít o všechny tehdejší kamarády… Teta žila sama, protože takovou panovačnou semetriku by žádný chlap nesnesl (tak to aspoň Ilona tvrdila a zřejmě se moc nemýlila). Ten tmavý pokoj mladší sestře nakonec uvolnila s tím, že se jí bude spolu s tehdy čtrnáctiletou Ilonou starat o domácnost i zahradu a nebudou se jí plést do života víc, než bude nezbytné. Matka většinu času proležela v depresích a práce zbyla na Ilonu. V téhle rodině zřejmě pořádkumilovnost nehrála nikdy žádnou roli, a tak se snažila z tetiny domácnosti udělat aspoň trochu čisté místo. Většinou se jí to jakžtakž dařilo, ovšem za cenu života v jednotvárném kolotoči škola – domácí práce. Jedině malování ji drželo, aby také nepropadla depresím.

Když pár týdnů před maturitou našla po příchodu ze školy matku v koupelně s podřezanými žilami, byla nejdřív tak šokovaná, že se nedokázala ani zhroutit, ani plakat. Ne proto, že by matku tolik milovala. Ale byl to děsivý pohled. Dlouho na ten strašný výjev jen tupě zírala a pak šla jako ve snách najít tetu. Ta zavolala policii a záchranku, zjevně víc otřesená tolika cizími lidmi v domě než sestřinou smrtí. Ilona se z šoku vzpamatovala až po pohřbu. Hrůzná podívaná na zkrvavenou vodu, bílý mrtvolný obličej s prázdnýma očima a cáry rozřezané kůže a masa se jí pak už nikdy nevymazala z paměti. Byla to poslední a nejvýraznější vzpomínka na matku a dcera jí nikdy neodpustila, že ji vystavila takovému traumatu. Maturitu kupodivu zvládla, ale nejspíš jí kantoři vzhledem k její těžké situaci hodně slevili. Začala pak pracovat po barech a jak jen to šlo, sbalila svých pár věcí a odstěhovala se od tety do maličkého podnájmu, který sdílela s další dívkou – servírkou, a pokud věděla, taky příležitostnou prostitutkou. Bylo jí to jedno. Děvka je tisíckrát lepší než despotická teta, hlavně jí do ničeho nemluvila a nepřipomínala mrtvou matku. Ta se koneckonců možná zabila jen proto, aby ji i po smrti trápila…

Brzy se pak seznámila s Tiborem. Jednou se do němoty zpil v baru, kde obsluhovala. Zapíjel se svým kamarádem svobodu, a když se ten v pudu sebezáchovy chvíli po zavírací hodině odpotácel, Tibor usnul vedle plného popelníku. Ilona ho nemohla vzbudit, takže s ním v podniku zůstala do rána. Pozval ji za omluvu na večeři, prakticky okamžitě spolu začali chodit a brzy nato i žít. Iloně se líbilo, že měl stálou a dobrou práci v počítačové firmě, vlastní byt a měl rád sex, který mu byla ochotna poskytnout kdykoli a jakkoli. Jeho práce ji podnítila ke studiu na vysoké škole, brzy však pochopila, že není studijní typ. Ale díky této zkušenosti získala celoživotní kamarádku a často opakovala, jak je za to nesmírně vděčná. Nikdy neměla nikoho tak blízkého jako Sáru, určitě ne od té doby, co se s matkou přestěhovaly k tetě. Byla pro ni víc než rodina, než sestra, dokonce měla někdy dojem, že i víc než Tibor. Který, jak se za nějakou dobu ukázalo, měl čas od času i jiné ženy… Důkazy byly sice trochu nejasné, ale dostatečné na to, aby o tom Ilona byla skálopevně přesvědčená. Nicméně to snášela, protože se vždycky nakonec stejně vrátil k ní. A přiznávala si, že mimoto byl takový život docela pohodlný. Navíc ho měla opravdu ráda a nechtěla riskovat, že by si našla podobného budižkničemu, jako byl její otec. Stačilo jen přivřít oči nad jeho nevěrami, nehádat se a měla klid a střechu nad hlavou, plnou lednici a pravidelný sex.

„Nemysli na otce,“ řekla teď mírně Sára. „Je to pryč. Mrzí mě, že kvůli mně…“

„Ale ne,“ zavrtěla hlavou Ilona. „Chlapi jsou stejně všichni stejní. Hovada. Můj fotr… Tibor v bleděmodrém. Žiju s ním tolik let a o prstýnku si můžu nechat leda tak zdát. Kdyby mě vyhodil z bytu, jsem na ulici. Kamil je taky kretén, co si budeme namlouvat, ale aspoň že ti teď konečně uvolnil ruce. Být vdaná za vlastně už cizího chlapa, co žije s jinou ženskou, to je teda hnus,“ přitiskla si sklenku s vínem k čelu, už evidentně opilá. „Je to idiot, ale já jsem to tušila od prvního okamžiku. Proč jsme všechny tak blbé, tak debilní, že jim skočíme na lep, když nám zamíchají hormonama? Bože, když si vzpomenu na Alana, ten byl jeden z milionu, a taková tragédie… S ním bys dneska byla šťastná. Ale takoví se rodí jednou za tisíc let. Takový čistý, hotové sluníčko… Ježíš, ty mi promiň…! Já už mám asi vážně dost, nechtěla jsem ti ho připomínat!“ vykřikla přidušeně a v očích se jí objevily slzy jako odraz těch, které před okamžikem vytryskly Sáře.

„Ne… nemůžeš za to,“ setřela je rychle a dlouze se napila vína. „Jsem asi nějak naměkko. Je to přece dávno, co se zabil.“ Polkla a zadívala se do stropu, jako by chtěla dohlédnout na nebe, odkud se na ni její první životní láska určitě dívá.

„To jo, je, ale stejně… Kdyby se to nestalo, toho pitomce bys nikdy nepotkala. Nebo potkala, ale nic by sis s ním nezačala. Do prdele kurva smůla!!“

„Pššššššt!“ sykla Sára a kývla hlavou směrem k televizi. „Má uši jako rys, ještě ty tvoje nadávky začne rozšiřovat ve školce a já budu mít malér.“

„Myslím, že má uši jenom pro Dobu ledovou,“ škytla Ilona. „Beztak ve školce slyší horší výrazivo, bych se vsadila.“ Obě se pak na několik dlouhých minut ponořily do zádumčivého mlčení, v němž každá tiše přemítala nad ztrátami a bolestmi z minulosti.

Film skončil a Sára poslala Olivera spát. Pochopitelně mohutně protestoval, chtěl za každou cenu další díl anebo aspoň zůstat s mamkou a tetou, ale nekompromisně ho uložila a zhasla lampičku. Počkala ještě chvíli v jeho pokojíku a spokojeně se pousmála, když za pár minut začal pravidelně oddechovat ze spánku. Uličník malý, pořád to na mě zkouší. Přitom mu určitě padala víčka už dole v obýváku.

„Usnul?“ zeptala se taky trochu ospale Ilona, když přišla zpátky dolů.

„Jo,“ usmála se. „Skoro hned. A to se tvářil, že vydrží do půlnoci.“

„A co my? Popojedem?“ mrkla Ilona na druhou prázdnou lahev. Sára se najednou cítila zbytečně střízlivá.

„Jasně!“ přešla rovnou k lednici.

„Promiň, nechala jsem se předtím unést… S těmi nadávkami a i to s Alanem,“ omlouvala se Ilona. „Vážně mě to mrzí.“

„V pohodě,“ mávla rukou. „To se stává. K tomu trochu vína… no trochu víc vína,“ zasmála se. „Na Alana si občas vzpomenu, ale už to nebolí. Dávno ne. Bylo to tehdy strašné, když mi jeho táta přišel říct, že je mrtvý. Vyčítala jsem si to, obviňovala se, že je to moje chyba, ale nakonec jsem musela uznat, že to tak nebylo. No, nechejme toho, je to minulost, tu nezměníme…“

„Máš pravdu. Tak radši přítomnost. Zatímco tebe pustil ze spárů tvůj příšerný manžel, volal mi Tibor. Víš, jak je na tom školení v Německu.“

„Jo, říkala jsi, že povýšil a pojede někam do zahraničí. Nebo že bude jezdit častěji.“

„To bude. Snad mu vyšší pozice nestoupne do hlavy. Zatím se drží, i přes ty jeho zálety.“

„Vždyť nemáš žádný pořádný důkaz…“

„Ále, prosím tě, nevěřím, že je až takový blbec, aby se nechal nachytat doma v ložnici bez spoďárů na nějaké prsaté bloncce,“ zamračila se Ilona. „Tohle prostě vycítíš. Fotr taky vždycky smrděl ženskou, když se od ní vrátil. Občas z něj cítím nějakou cizí voňavku… Musím teda uznat, že vkusnou.“

„Ty jsi neuvěřitelně uznalá. Obdivovat vkus své sokyně bych asi nedokázala,“ musela se Sára zasmát. „Jestli s někým něco má, proč na něj neuhodíš? Třeba by ses mohla zeptat na značku toho parfému…“

Ilona se skoro hystericky rozesmála. „To určitě. Budu mu dávat záminku, aby mě vyhodil. Hele, jestli chlapi něco nesnášejí, tak jsou to problémy. Dokud mu je nebudu dělat, neuteče mi. Realita. Teda ne že by mě to neštvalo,“ dodala po krátké odmlce. „Jenže nemám moc na vybranou, že?“

„Proč myslíš? To máš stejně jako s tím malováním. Moc se podceňuješ. Když s něčím nejsi spokojená, máš pořád ještě možnost volby. Jít jinam, dělat něco jiného. Já tedy nejsem zářný příklad sebevědomí a odvahy, ale když už je něčeho moc, tak se do toho musí praštit. A Tibor ti možná zahýbá – možná ne – ale jste spolu tolik let, tak na tom vztahu asi něco je, ne? Minimálně si rozumíte, jste spolu rádi, neubližuje ti…“

„Běhání za ženskýma já za ubližování považuju!“ prohlásila rezolutně, i když už trochu nejistým jazykem.

„Jo, to já taky. Ale myslela jsem to jinak,“ dodala tišeji Sára.

„To chápu. Jasně, jinak je to s ním fajn… Nic zbytečně nekomplikuje, ani ty děcka nechce, to mi vyhovuje. S tím chlapem se nedá ani pohádat, a umí to s penězma, to se počítá. No a v posteli teda taky, a to se počítá dvakrát. Jak ty to vlastně vydržíš bez sexu?“ změnila náhle téma.

Sára se lehce zachvěla a popadla sklenici s vínem, aby zakryla úzkost, která ji náhle přepadla. Hlava se jí trochu zamotala, když se zhluboka napila.

„Bez sexu? Normálně. Nechybí mi.“

„To je dost divný,“ našpulila Ilona rty a celý její obličej vyjadřoval nesouhlas. „Já nemít sex, zblbnu. Když se s Tiborem nemilujeme týden, šílím, protože mám dojem, že mě už nemá rád. A když spolu spíme, je mi fuk, jestli je to rychlovka nebo ho třeba prostě jen udělám… Beru to jako potvrzení, že je jen můj. Já ti ani nevím, jestli jsem někdy měla orgasmus, asi mi o to nejde, prostě ale potřebuju ten akt. Sex. Jakýkoli. I špatný.“ Trochu nejistou rukou oběma nalila a nevšimla si, jak Sára honem sáhla po naplněné sklence a lačně upila. „Je to něco jako rituál. Nutnost. Prostě nevím, jak to popsat, nepotřebuju to asi fyzicky, jako spíš psychicky.“

„To zní hezky,“ odvětila Sára nepřítomně.

„Cože?“ vytřeštila Ilona oči. „Hezky?“

„Ježíš, promiň, já jsem se nějak ztratila… Asi bych měla brzdit,“ zakroužila vínem a v kontrastu se svými slovy vypila naráz polovinu obsahu skleničky.

„Ups, dneska, teda vlastně spíš zítra… budeme vypadat…“ snažila se Ilona hovor odlehčit, ale pak si i přes pohled zastřený vinným závojem všimla Sářiných očí. Velkých, jakoby ustrašených, lesknoucích se slzami, které se snažila zadržet.

„Sáři?“ položila jí lehce ruku na předloktí. „Stalo se něco?“

„Ne… NE!“ vyhrkla překotně a znovu se napila. Neměla by pít. Raději už dnes nic. Přesto sáhla po lahvi a dolila si.

„Třeseš se.“

„Fakt?“

„Fakt. Sáro, klidně se napij, protože to vypadá, že to potřebuješ, ale já nechápu… Jen jsem začala o tom sexu, začala ses třepat… Takovou tě neznám. A že tě znám dlouho. Vím, že jsi to měla s Kamilem těžké, ten odchod tě stál plno sil, ale myslela jsem, že dneska budeš spíš veselá… Vím, že jsi neměla partnery, no, s malým dítětem to asi není jednoduché… Proto tě to tak rozrušilo? Je ti to líto…?“

„Promiň… Co jsi říkala…?“ zakroužila Sára opět sklenicí s vínem a její oči se zdály nepřítomné.

„Ježíši!“ Ilona tiše vykřikla. „Vždyť ty jsi úplně duchem mimo…“

„Jo, asi jo, promiň. Asi jsem opilá.“

„No to já taky. Ale přesto se neosypu, když slyším slovo sex v souvislosti se svou osobou. A ty… Ježíši, Sáro?“

Ilona se ke kamarádce zděšeně vrhla, protože jindy silná a věcná Sára málem upustila víno, jak se otřásla nepotlačeným vzlykem, který přešel v tichý, zoufalý pláč. Rychle dopila obsah sklenky, odložila ji a obtočila si pevně ruce kolem hrudníku.

„Sáro?“ Ilona se trochu motala, když si klekla na zem k jejímu křeslu.

„To nic… js… jsem… v po… v pohodě…“

„No… to nejsi!“ pronesla Ilona trochu rozvláčně.

„Asi… asi jsem moc pila a… ale možná jen proto, že jsem to nik… dy nikomu neřekla… a dneska to na mě… nějak… dopadlo… když Kamil… když…“ popotáhla a zadívala se mlčící Iloně do očí. „Teď už je to jedno. Asi to musí… musí ven. Tak se na to ještě napiju…“

„Klidně si dám s tebou,“ podala Ilona láhev.

Když Sára znovu upila, cítila se už dost uvolněná, aby mohla začít mluvit. Odhrnula si ofinu z čela a podržela ji tak, když se otočila ke kamarádce.

„Kamil mě znásilnil. Tu noc, co jsem od něj odešla. Neřekla jsem to… ani tobě… protože jsem se hrozně styděla… Že jsem to připustila… vlastně zapříčinila…“

„Kristepane…! Ta zrůda! Já… já bych to kastrovala!“ neudržela se Ilona a vzteky vyskočila na nohy, i když její pohyby byly rozvolněné a vrávoravé. Rozhodila ruce.

„To snad ne… Bože, a ty jsi s tím žila sama… tolik let? To je hrůza, Sáři,“ znovu si klekla na podlahu, aby přítelkyni objala. A taky se jí to zdálo bezpečnější, protože se s ní pokoj na chvíli nepříjemně zhoupnul.

„Jak tě mohlo… jako třeba jen na chvíli napadnout, že je to tvoje vina? Proboha… ten chlap… je hnusák, ale ty jsi za nic nemohla!“

„Měla jsem odejít už dřív. Vždyť jsem už měla tenhle domek.“

„To je blbost…“ snažila se Ilona svou přiopilou hlavu přimět k nějaké rozumné útěše, přestože byla sama otřesená. „Prostě jsi nechtěla trhat rodinu, brát Oliverkovi otce… Jak jsi mohla vědět, že se z něj vyklube taková zrůda? Člověk vždycky věří, že se situace zlepší… A někdy ho nakopne až pořádný průser.“

„Asi jo, možná máš pravdu,“ vzdychla unaveně Sára. „Ale teď, když se na to dívám dnes, nebo vlastně asi kdykoli od toho dne… Tak si říkám, že jsem měla jít pryč… prostě měla. Oliver byl u toho… u všeho. Taky ho uhodil…“

Ilona vydala zvuk podobný skřeku, který zvíře vydá chvíli předtím, než skolí svou kořist, a zaťala pěsti, až jí zbělely klouby. „Ten zatracený šmejd…! Já nemám slov… Ne, nic si nevyčítej. Ty ne, to nesmíš! On je ten, který je na vině, on ti ublížil, vám oběma. Ne ty!“

Natáhla se dopředu, zachumlala Sáru do svého objetí a útěšně ji kolébala v náručí, v očích se jí leskly slzy a bezmocný vztek. Nepřála si, aby to kamarádka viděla. „Hele… teď už je po všem. Úplně po všem… zbavila ses ho. Je pryč, a už na tebe ani na Oliverka nikdy nesáhne. Nikdy, víš?“

„Jo… asi máš pravdu… To je velká úleva…“

„Jsi strašně statečná. Neuvěřitelná… Já bych nedokázala s takovouhle věcí žít úplně sama, vlastně dokonce ne sama, ale ještě navíc se zodpovědností za malé dítě. To muselo být fakt děsné… Ten hajzl vůbec neví, jakou měl úžasnou ženu.“

Sára se smutně usmívala s přivřenýma očima. Únavou i pláčem ji nepříjemně pálily a řasy měla slepené do černých mokrých špiček. Kvůli množství vypitého vína začala také pociťovat tíhu v končetinách. Přece jen posledních pár skleniček zvládla v dost rychlém sledu. „Ty kecko…“ plácla žertem Ilonu po rameni. „Asi usnu. Rovnou tady.“

„Klidně. Já si ustelu na zemi. Nikam se mi už nechce…“ zívla Ilona. „A stejně jsi nejsilnější ženská, kterou znám. A neprotestuj, tím to nezměníš,“ dodala.

Sára na nějaké protesty beztak neměla sílu.

Nakonec se jim přece jen nějak podařilo dostat se nahoru do ložnice a svalit se na širokou postel, kde téměř okamžitě usnuly.

„Bože, bože, jestli se budu ještě někdy takhle nalévat, rovnou mě přetáhni flaškou přes hlavu, bude mě pak určitě bolet míň než teď! A dokonce mám okno! Třeba vůbec nevím, jak jsem se dostala do postele,“ naříkala Ilona po osmé ráno nad šálkem černé kávy. „Hrůza!“

„Jo… a to já se cítím asi ještě hůř. Obdivuju tě, že si vůbec můžeš dát kafe,“ položila si Sára ruku na žaludek. „Mně se zvedá kufr, jen ho cítím…“ odvrátila kalný pohled od kouřícího hrnku.

„Taky se mi to teď už nezdá tak skvělý nápad,“ zakňučela Ilona nešťastně.

Sára se dopotácela ke stolu, hodila na něj krabičku ibalginu a odhodlaně si z karafy nalila sklenici vody. Zapila dvě pilulky a pokynula přítelkyni, aby si vzala taky. Ta vděčně vysypala dvě růžové tabletky do dlaně.

„To jsme páreček,“ zakroutila hlavou Sára. Pokus o úsměv nevyšel, protože se jí opět udělalo nevolno. „Sakra, hlavně ty prášky musím udržet, dokud nezačnou účinkovat… Nezvracej, nezvracej,“ opakovala si jako mantru s hlavou sevřenou v dlaních. Po nějaké době se jí podařilo žaludek zklidnit.

„Asi zůstanu s Oliverem dneska doma. Neumím si představit, že ho vedu do školky. Ještě že jsem si vzala volno…“

„Já jsem tak prozřetelná nebyla. Mám sice schůzku až na jedenáctou, ale to stejně nezvládnu. Jsem tak zralá na postel. Díky za medicínu, kávu opravdu nezvládnu. Půjdu domů a prospím celý den. Ještě že se Tibor vrátí až pozítří, to by koukal, jak jsem se zřídila…“

„To máš dobrý, že nemusíš denně do práce, co bych někdy dala za volnou pracovní dobu,“ vzdychla Sára.

„Stejně musím zavolat šéfovi, ten zas bude mít kecy. Nic neprodáš a ještě si bereš volno…“ ušklíbla se otráveně. „Ale má pravdu. Můj obchodnický talent nestojí za nic. A šéfík mi to rád připomíná.“

„Šéfové jsou všichni stejní,“ mínila Sára a vzpomněla si na Martina Sutaru, který drtil v práci ji i všechny její kolegyně. Sexistický otrava s přebujelým egem a přesvědčením, že v rozkroku vlastní minimálně zlatý poklad. „A někteří ještě horší,“ dodala.

„Jo, souhlas… Takže kámoško, díky za pohostinnost a nocleh, snídani ušetříš. Musím domů, potřebuju vlastní postel a hlavně čisté prádlo. Modli se, aby mě nestavěla hlídka!“

Sára Ilonu vyprovodila. Když její sportovní červená bunda kontrastující s krátkými černými vlasy zmizela za rohem, zůstala ještě několik minut stát na prahu, aby do plic nasála čerstvý vzduch. Bušení ve spáncích se trochu zklidnilo, ale žaludek měla stále na vodě.

Aby se trochu vzpamatovala, než se vzbudí Oliver – ten bude mít radost, když zjistí, že „zaspali“ a do školky se dnes nejde! – uvařila si velkou konvici bylinkového čaje.

Kapitola II.

Otočila v kalendáři list na dnešní datum 28. února. Už skoro dva týdny je „na svobodě“! Zrovna zvedala k ústům šálek se zbytkem studené kávy, když jí na stole zazvonil telefon. Sáhla druhou rukou po sluchátku.

„Studio Arkáda, Kaznerová,“ ohlásila se.

„Dobrý den,“ ozval se dychtivý hlas mladé ženy. Volala na doporučení známé, koupili si s přítelem malý byt v cihlovém domě, ale je v hrozném, příšerném stavu, vysvětlovala Sáře. Potřebují nutně architekta nebo někoho, kdo jim pomůže s rekonstrukcí. A známá byla strašně spokojená s jejich prací…

Sára se chopila tužky a začala si zapisovat kontakt, adresu, požádala o hrubý popis bytu.

„Chtěli bychom něco jemného, ten byt je takový romantický, starší, já si představuju nějaké květinové tapety nebo tak něco,“ brebentila dívka na druhém konci linky nadšeně. Sára se pro sebe musela usmát. To nedočkavé nadšení! Dobře ho znala.

„Prohlédnu si to, určitě vymyslíme něco, co vám bude vyhovovat. Budete s námi určitě spokojení,“ pronesla profesionálním tónem. V duchu už si spojovala získané informace. Každá další zakázka pro ni byla výzva, ke každé přistupovala jako ke své první. A nejraději řešila právě malé byty. Věděla, že tam musí z prostoru vytěžit maximum, a to bylo inspirativní. Bytový design ji bavil, tahle práce byla její koníček. Přestože její matka měla – jako ostatně vždy a na všechno – spoustu řečí ohledně jejího výběru povolání, nenechala se odradit a byla moc ráda. V práci se cítila jako ryba ve vodě.

Ovšem jen do chvíle, kdy na okraji pracovního stolu přistál zadek jejího šéfa, pevně obtažený v bílých, matně lesklých kalhotách. Sutara nonšalantně odsunul na stranu cíp sportovního modrého saka a podepřel se dlaní. Ten pitomec je oblečený jako na pláž, v únoru! napadlo Sáru. Záměrně se na něj nepodívala a prodlužovala hovor, i když to nebylo nutné. Však taky natěšená mladá majitelka bytu byla pro tento účel jako stvořená. Jestli je pravda, že žena řekne za den osm tisíc slov, pomyslela si, tak toto byla superžena, zvládla určitě minimálně dvojnásobek.

„Takže odpoledne po druhé se sejdeme na místě, já si to prohlédnu, proměřím a nafotím, abych vám mohla připravit návrhy a cenový odhad.“ Nakonec se rozloučily.

Odložila telefon velmi pomalu a ještě si zapsala nějakou nepotřebnou poznámku. Sutarovy prsty už netrpělivostí rytmicky bušily do desky stolu, když k němu konečně vzhlédla. S nelibostí si uvědomila, že jí upřeně zírá rovnou do výstřihu. Nebyl nijak hluboký, přesto bezděčně zvedla ruku a položila si ji na hrdlo, aby se trochu zakryla. Neunikl jí jeho samolibý úšklebek.

„Potřebujete něco?“ zeptala se chladně. „Mám hodně práce.“

„Dobré ráno,“ odvětil ironicky.

Podívala se na hodinky tak, aby si toho všiml: ukazovaly pět minut před jedenáctou. Šéf se nikdy neobjevil v kanceláři před desátou. Pak k němu znovu zvedla oči. „Dobrý den.“

Dělal, že sarkasmus v jejím hlase neslyší. „Nová zakázka? Doufám, že bude stát za to,“ ukázal pečlivě oholenou bradou na telefon. Tmavé vlasy měl lesklé a uhlazené, všechny ženy v agentuře se mu za zády smály pro vysokou spotřebu vlasových gelů a pomád. A současně z něj měly husí kůži.

„Taky doufám,“ opáčila suše. Možná by mu svůj odpor neměla dávat tak okatě najevo, ale nemohla si pomoct. „Ještě jste mi neřekl, proč jste přišel.“ Sklonila hlavu nad poznámkami, ani ne tak proto, že by práce tolik spěchala, ale aby ho donutila zvednout tu vysportovanou zadnici z jejího stolu a zmizet někam hodně daleko. Když se takhle objevil, většinou to nebylo pro nic za nic.

„No, jen mě tak napadlo…“ naklonil se k ní a na prst si namotal tenký pramínek jejích vlasů tak, že musela nechat hlavu skloněnou nad deskou stolu. Tedy pokud se s ním nechtěla přetahovat, což by ho určitě potěšilo. Ty blbče, zuřila v duchu a zadoufala, že do kanceláře přijde někdo další, kdo tu scénu uvidí. Možná by pak Sutarovi spadl hřebínek. I když o tom se dalo vážně pochybovat. Jako majitel a ředitel v jedné osobě si nejspíš připadal mezi svými zaměstnankyněmi jako paša v harému.

„…jestli čerstvě rozvedená panička nepotřebuje trochu rozveselit? Celibát nesvědčí pracovním výkonům, hmmm?“ protáhl.

Zuřivě ucukla a přitom sykla, protože pro zlost zapomněla na pramen vlasů uvězněný v jeho prstech. „Nechte si ty své narážky a pusťte, au!“ zaprotestovala. V hrdle mu zaklokotal smích, ale její vlasy povolil. Napřímila se a rychle vstala, aby se mu dívala do očí ze stejné výšky. „Vidím, že rád posloucháte drby…“

„Poslouchám jenom to, o čem se šušká v kuchyňce,“ pokrčil rameny. „Není od věci znát novinky ze soukromí svých zaměstnanců, vždycky se něco může hodit.“

Napadla ji sprostá nadávka, ale donutila se ji spolknout. Bohužel on tady byl v nadřízeném postavení a ona potřebovala plat, takže i když nehodlala jen tak pasivně podstupovat jeho aroganci a urážlivé narážky, musela se proti své vůli držet zpátky.

„Jak myslíte,“ ucedila odměřeně. „A teď už opravdu musím pracovat.“

„Jako pilná včelička,“ zapitvořil se a nonšalantně, ve tváři usazený samolibý výraz, sklouzl ze stolu. Poupravil si koženou kravatu, která se mu zkroutila do oblouku, a jakoby mimochodem dvojsmyslně poznamenal: „Oh, zase mi to stojí…“

Aniž o tom přemýšlela, pozvedla oči ke stropu a s povzdechem zakroutila hlavou.

„To byste naopak měla ocenit, drahá rozvedená dámo. Jste v nejlepších letech a věřte mi, že já mám co nabídnout,“ chvástal se.

On snad opravdu myslí jen tím svým rozkrokem. Jak takový narcis a proutník mohl založit a vést prosperující designérské studio? A hůř, jak mohl vůbec vystudovat? Možná měl štěstí na profesorky, napadlo ji.

„Děkuji za informaci, ale nemám zájem,“ odsekla a on se zase bublavě rozesmál. Pak natáhl ruku a lehce ji vzal za bradu.

„Zlato, radím ti dobře, měla bys toho raději využít. Už za pár let budeš za zenitem…“

„My si tykáme?!“ vyjela konsternovaně.

„Jsou jisté, ehm, situace, kdy je tykání jaksi příhodnější. Chápeš?“ zavrkal, ale vzápětí se jeho obličej stáhl do zamračené masky, obrátil se zády a popadl několik listů s vytištěnými podklady, které předtím odložil na skřínku. Hodil jí je na stůl, až se rozlétly po celé pracovní ploše.

„Když nemáte zájem o sex, což je vaše opravdová škoda, tak tady máte další práci. A dejte si záležet! Do týdne chci mít na stole návrhy! Je to pro důležitého klienta.“

Bez dalšího slova odešel a nechal po sobě v kanceláři odér parfému, který svou silou nepříjemně dráždil nosní sliznici. Málem se jí z něj udělalo zle od žaludku, takže musela otevřít okno do mrazivého únorového dne a vyvětrat. Studený vzduch pomohl zchladit i její zlost.

Ten mizera! Většinou se choval jen povýšeně nebo arogantně, tenhle jeho dnešní výstup byl ale vrchol! Až teď, kdy ji přešel vztek, si šokovaně uvědomila, že nešlo o nic jiného než o sprosté sexuální obtěžování! Zatraceně, jenže co s tím?! Kam si má jít stěžovat? Nejvyšší vedení představuje on sám. Kolegové jsou ve stejné situaci jako ona. Maximálně ji politují, pokud jí to uvěří. Výpověď nepřicházela v úvahu. Sutara byl sice sexistický chlap s přebujelým egem, ale rozhodně platil nadstandardně a včas, smluvní prémie taky nikdy neošidil. Což byl možná jediný důvod, proč byli jeho zaměstnanci ochotni snášet jeho nadřazenou aroganci.

A ona je samoživitelka. Takže neudělá nic a bude doufat, že si k ní něco takového dovolil poprvé a naposledy. Umínila si, že se bude vyhýbat jakékoli příležitosti, kdy by s ním zůstala o samotě.

Když už byla docela prochladlá, povzdechla si, zavřela okno a vyšla z kanceláře, aby si na rozehřátí uvařila pořádný hrnek čaje.

Málem vrazila do Moniky, Sutarovy asistentky, která se řítila chodbou. Vzhledem ke své korpulentní postavě se pohybovala překvapivě svižně.

„Ježíši!“ vyjekla Monika, když Sára jen o vlásek uhnula před srážkou a ona taktak zabrzdila, aby se nerozplácla na otevřených dveřích.

„Promiň,“ omluvila se Sára.

„To nic, moje chyba. Mám průser!“ spustila nešťastně. „Měla jsem ti předat nějaké papíry k novým zakázkám, šéf říkal, že jsou hrozně důležité. Jenomže je nemůžu najít! Bylo na nich tvé jméno, tak jsem se chtěla zeptat, jestli sis je třeba nevzala. Když mu řeknu, že jsem to ztratila, bude strašně řvát a na osobní hodnocení můžu rovnou zapomenout!“

Sáře jí bylo líto, Monika byla Sutarovi ve své pozici ve firmě nejblíž a taky nejvíc na ráně, kdykoli se špatně vyspal. Což bylo často. Jenže doma měla dlouhodobě nezaměstnaného manžela a navrch dvě dospívající děti.

„Tak to se můžeš rovnou uklidnit,“ vysypala ze sebe v obavě, že vystresovaná kolegyně co nevidět omdlí. Vzhledem k její bledosti to bylo pravděpodobné. „Donesl mi je osobně, před chvílí.“

„Ooouuh…“ Položila si s dlouhým úlevným výdechem zkřížené ruce na mohutný hrudník a opřela se o stěnu. „Tak to mi opravdu spadl kámen ze srdce. Ten by mi dal! Dík!“

„Mně nemáš za co,“ zasmála se Sára. „Hlavně klid,“ ztišila hlas. „Ten blbec ti nestojí za infarkt.“

„On ne, ale tahle práce jo,“ vzdychla rezignovaně. „Nic, jdu zpátky, ať mu tam nedrnčí telefony. Mohlo by ho to zbytečně znervóznit,“ zakoulela očima.

Sára na okamžik zapřemýšlela, jestli by Monice neměla svěřit, co se odehrálo v její kanceláři, ale pak to zavrhla. K čemu by to bylo dobré? Jen by ji ještě víc rozrušila a nic by se tím nevyřešilo. Raději se pustí do práce, má toho na stole dost a aspoň tak přijde na jiné myšlenky. A odpoledne zajede za tou rozdychtěnou majitelkou staronového bytečku.

Zaparkovala před třípatrovým cihlovým domem s novými plastovými okny, naštěstí v původním stylu. V duchu za to majitelům bytů pogratulovala. Neznala nic horšího než zohavit starý dům moderními okny panelákového typu. Fasáda byla původní, neurčité šedobéžové barvy, ale dům celkově působil sympaticky. Až se jednou zateplí a oživí jasnou barvou, prokoukne. Na rozdíl od moderních novostaveb byl utopený ve vzrostlých stromech, v tuto roční dobu zmoklých a šedivých, ovšem slibujících krásu a chladivý stín od jara do podzimu.

Vystoupila z auta, zamkla, a protože měla ještě pár minut, obešla dům kolem dokola. Usoudila, že zeleň je rozmístěna překvapivě s citem, tak, aby zbytečně nestínila do oken.

Když se vrátila zpět ke vchodu, spatřila mladý pár vystupující z bílé octavie. Podle netrpělivého štěbetání asi pětadvacetileté dívky jí došlo, že majitelé dorazili na místo. S úsměvem jim vyrazila v ústrety.

„Paní Kaznerová z Arkády?“ vyhrkla dívka a s pusou od ucha k uchu se k ní vrhla s napřaženou pravicí. Navzdory své křehké postavě jí rukou mohutně zapumpovala. „Já jsem Dita Lámalová a tohle je můj přítel…“

„Karel Zlomil,“ předběhl ji muž asi kolem třicítky v dobře padnoucím obleku pod rozepnutým kabátem.

„Ach,“ zasmála se. „Zajímavá kombinace příjmení. To jste se dali dohromady naschvál, ne?“

„To zas ne,“ zahihňala se mladá žena. „Ale je to legrace. A až se vezmeme, nebudu už lámaná, ale zlomená.“

„No tak to nevím, jestli bych kývla na nabídku k sňatku,“ musela se Sára rozesmát.

Mladík se k ní přidal a dodal: „Pozdě, už souhlasila.“

„To máte odvážnou budoucí ženu,“ mrkla na něj. „Tak, ukážete mi to vaše budoucí hnízdečko? Ujasníme si vaše představy a možnosti a uvidíme, co půjde zrealizovat. Udělám vám tři návrhy, budu se snažit zakomponovat tam maximum z vašich přání, pokud budou reálná. Vy se pak rozhodnete, jestli s námi chcete spolupracovat. Tohle je naše běžná praxe.“

„To je výborné, tak pojďme. Není tady výtah,“ upozornil Zlomil, když vešli do domu.

„Ale jsme rádi, budeme to mít stejně v prvním patře, jen jedno schodiště. Doteď jsem bydlela v paneláku s výtahem, je to šílené, jaký dělá rachot! Já navíc stejně nejradši chodím po schodech, však je to taky zdravější. A taky nemám čas na fitko, pořád samá práce, jsem účetní, víte, tak budu mít aspoň pohyb,“ drmolila Dita. Sára v duchu vyslala obdivný chvalozpěv jejímu snoubenci. Jak to může vydržet, nezbláznit se a ještě se pořád jen tak mile usmívat?

Po vstupu do bytu požádala, zda by se mohla v klidu projít a udělat si fotky. Z obav, že budoucí paní „zlomená“ jí onen klid nedopřeje, vrhla na mladého muže prosebný pohled. Nejspíš hned pochopil, protože svou vyvolenou objal kolem ramenou. „Jistě, necháme vás si to projít. Miláčku, pojďme se podívat na ten sklep, napadlo mě, že bychom tam mohli nechat udělat regály, jenom ještě nevím, jak je umístit.“

„Tak jo,“ souhlasila jako nadšené štěně. „Za chvíli jsme zpátky!“ zavolala přes rameno na Sáru.

„Žádný zbytečný spěch,“ zamumlala potichu, a zatímco se rozhlížela kolem dokola, vytahovala z kabely fotoaparát. Byt byl dispozičně řešený dobře, což byla výhoda. Velká okna, takže světla bude dostatek. Trochu problematicky viděla předsíň, nevelkou čtvercovou místnost, z níž se vcházelo jak do kuchyně a obýváku, tak do malé ložnice. Koupelnou se dalo projít na toaletu. Tohle ne, zauvažovala nad nešťastným řešením. Toaleta musí být buď samostatná, nebo vkomponovaná do koupelny. Bude to chtít prosvětlení luxfery. Možná vybourat část stěny mezi obývákem a kuchyní a nahradit ji prosklenou s posuvnými dveřmi. Dostat do předsíně a koupelny víc přirozeného světla. Prošla kuchyňku i obývák a poznačila si, že je potřeba zjistit, které zdi jsou nosné. Probouráním příčky mezi kuchyní a obývákem by vznikl velký prostor, jedny dveře by se mohly zazdít a prosklená stěna protáhnout, pokyvovala hlavou. Všechno si přeměřila a nafotila, zapsala poznámky. Ložnice byla obrácená na západ, docela malá. Bude problém dostat sem vestavěnou skříň. Znovu se vrátila do předsíňky. Tady se nabízí možnost, přemýšlela. Kdyby se zazdily dveře do kuchyňky, vznikl by prostor pro tenkou příčku, za kterou by se dala schovat šatna. Velké zrcadlo je tady nutnost. Cítila, jak jí hoří tváře, byla ve svém živlu. Její představivost pracovala na plné obrátky. Už viděla jemné pastelové barvy, které budou doplňovat převahu bílé a světlého dřeva. Praktická prosvětlená romantika.

Právě schovávala metr a notes do tašky, když zaslechla na schodech kroky a nekonečné brebentění slečny Lámalové. Výborně, stihla všechno, co potřebovala, a bez vyrušování. Ještě se jednou rozhlédla kolem sebe a mladý pár už vstupoval do předsíňky.

„Tak co, jak se vám to líbí?“ vrhla se k ní Dita.

„Dobrý výběr. Jako startovací byt pro mladou rodinu je to ideální. Bude nutné udělat několik stavebních úprav, ale s tím jste určitě počítali. Taky elektroinstalace, topení a další budou potřebovat kompletní rekonstrukci.“ Zaklepala klouby pravé ruky na stěnu v předsíni. „Omítky musí jít dolů. Koupelna, toaleta, podlahy, bude to dost práce. Nic levného, pokud to chcete oživit a omladit,“ zadívala se na dvojici.

„No, snad to nebude až taková katastrofa, tedy doufám,“ promluvil tentokrát Zlomil. „Prodávám svůj byt, takže to budeme financovat z něj. A něco ještě máme v záloze. Takže uvidíme, s čím přijdete.“

„Chceme to tady mít nádherné!“ rozzářila se zase jeho snoubenka. „Viď?“ Hned se zase otočila na Sáru. „Kdy budete mít ty návrhy, dá se to poslat mailem, třeba co nejdřív?“

Musela se zasmát, ale chápala tu nedočkavost. Sama ji zažila, ten pocit opojení z příprav vlastního bydlení. „Budu se snažit co nejdřív. Jak jsem říkala, udělám návrhů víc, abyste je mohli srovnat. Taky vám dám přibližný rozpočet ke každému z nich, detailní uděláme, až se rozhodnete pro konečnou variantu. Nabízí se tady zajímavé možnosti.“

„Jééé, to bude nádhera!“ zapištěla mladá žena a nadšeně objala snoubence. „To bude dokonalá nádhera! Musíme pak udělat velký večírek, abychom to tady všem mohli ukázat!“

„No, na to je ještě trochu času,“ rozesmál se.

Rozloučili se u Sářina auta. Ještě chvíli si prohlížela místo a udělala si pár fotek i zvenku. „Moc příjemné, hezky umístěné,“ pokývala uznale hlavou. Už se těšila, až začne s návrhy. Nápady jí vířily hlavou. A současně cítila kdesi hluboko v sobě hlodavý smutek. Pohled na rozjařenou, upovídanou mladou ženu a jejího zjevně zamilovaného přítele v ní jitřil nedávno otevřenou vzpomínku na Alana. Na jejich první společný byt, kde spolu chtěli žít. I ona byla takhle nadšená, když ten byt našli. Byl to jen podnájem, ale už viděla, jak ho zařizuje, krášlí pro ně jejich hnízdečko, kde konečně budou spolu, jen oni dva. A pak to tak tragicky skončilo…

Přerušilo ji zvonění mobilu. „Dej pokoj,“ zamračila se. Chtěla hovor odmítnout, neměla vůbec chuť s někým mluvit, ať už volal kdokoli. Při letmém pohledu na displej se jí nálada prudce zhoršila. Kamil. Tak tomu to nezvedne v žádném případě! Mohl by jí dát pokoj aspoň do toho dalšího soudu… A pak už navždy. Otráveně hodila telefon zpátky do kabely. Pak zakroutila rameny, aby protáhla trochu ztuhlou šíji, sedla za volant a rozjela se. Zaslechla pípnutí SMS. Natáhla ruku a ztlumila na mobilu zvuk. Nakonec jí to ale nedalo a zprávu otevřela.

„Draha EX, zda se mi to, nebo se mi zbabele vyhybas? Dnes me kontaktoval tvuj pravnik s celkem drzymi pozadavky. Nemas odvahu prodiskutovat je se mnou osobne z oci do oci? Jsem doma a cekam na tebe. K.“

„Pitomče,“ zaklela procítěně.

Několikrát zatřepala hlavou a nutila se zapomenout na něj. Nebylo to jednoduché, pokaždé když se ozval, rozrušilo ji to. Odpovídat mu rozhodně nebude.

Pohledem na hodinky zjistila, že na vyzvednutí Oliverka u paní Langové má ještě dost času, a rozhodla se změnit směr. Bude fajn trochu se projít a vyvětrat hlavu. Zajela kousek za město a zaparkovala auto u rybníka. Bylo to její oblíbené místo. Kdyby byla vhodněji obutá a oblečená, došla by sem pěšky, ale takhle se musí spokojit s procházkou po hrázi. Ve vzduchu už pomalu začínalo vonět jaro, i když byl stále hodně chladný. Ptáci ale radostně křičeli a tančili pod šedivou oblohou. Sára si pomyslela, že asi ví lépe než všichni meteorologové, kdy přijde oteplení a zima se odporoučí.

Vykročila po štěrkové cestě podél hráze. Její podrážky na hrubém písku vydávaly křupavý zvuk. Kráčela pomalu, rozhlížela se po okolí a nechala si tvář ovívat svěžím vánkem. Procházky jí odjakživa dokázaly spravit náladu a také přivést na lepší myšlenky nebo nápady.

Když vyrazila pro Olivera, bylo už dost pozdě. Tolik se zdržela! Úplně zapomněla na čas. To je neomluvitelné. Paní Langová už je určitě nervózní, možná jí i volala, jenže mobil by stejně neslyšela, nechala ho v autě. A teď už stejně nemá smysl telefonovat jí. Rychle se rozjela a na místo dorazila v rekordním čase.

Zazvonila, za moment zahlédla, jak se v předním okně pohnula záclona. Vzápětí na ni starší paní zamávala a naznačila rukou, že jde ke dveřím a ať jde Sára dál. Nezdržovala se s oblékáním kabátu, otevřela branku a šla ke vstupním dveřím. Otevřely se a paní Langová vykoukla s Oliverovou bundičkou v ruce. On sám zápasil se šňůrkou u boty.

„Promiňte, paní Langová, opozdila jsem se. Přitom jsem nejdřív měla dost času, ale nějak se mi to vymklo z ruky,“ omlouvala se.

„To nic, hodně práce, viďte? Vždycky se to tak nakupí… Evička mi často povídá o té vaší firmě, jak vás ten majitel honí. Dneska je divná doba. Jsem ráda, že jsem už v důchodě.“ Sáře se trochu ulevilo, že není nazlobená, nicméně pocit viny nedokázala setřást.

„Dlužím vám za hlídání navíc, hned se s vámi vyrovnám,“ sahala do tašky pro peněženku.

„To byste mě urazila! Nic mi nedávejte, ať vás to ani nenapadne, stejně bych si to nevzala. My jsme si četli, vůbec jsme nesledovali čas. Oliverek byl moc hodný, viď, Oli?“

„Jo, byl jsem moc hodnej. Mohl bych si dneska pustit Madagaskar?“ využil chlapec pochvaly.

„Teda co z něj vyroste,“ zamumlala Sára spíš pro sebe. Snad vyjednavač, odpověděla si už v duchu.

„To ještě uvidíme. Trávíš u toho DVD trochu moc času,“ odpověděla.

„Ale když jsem byl hodnej, tak bych měl dostat odměnu!“ trval si na svém a upíral na maminku očka s výrazem, kterým by obměkčil i Heroda.

Nebo herec, napadlo Sáru. Zadívala se na paní Langovou, která se jen tiše usmívala. „Ten mi dává, vidíte to?“ opřela si ruce v bok.

„Děti jsou všechny stejné. Velká škoda, že naše Evička zatím žádné nechce. A to je jí už jedenatřicet, chápete to? Já už tou dobou měla třetí a Evička přišla ještě o čtyři roky později.“

„No, já brzy po třicítce otěhotněla, tak vás možná brzo mile překvapí. Dneska je to přece jen trochu jiné,“ namítla Sára, ale moc svým slovům nevěřila. Eva byla svérázná a pracovitá, její přítel výborný chirurg, o dost starší a se dvěma odrostlými dětmi. Jemu ty dvě stačily a ona o žádné děti nestála, čímž se nijak netajila.

„No, nevím… Tak jsem aspoň ráda, když můžu pomoct a zároveň se potěším s tím vaším prckem.“

„Já nejsem prcek!“ urazil se Oliver. „Já jsem už náhodou velkej kluk!“ Na důkaz svých slov se narovnal, jak nejvíce to šlo.

Oběma ženám zacukaly koutky, jen taktak se nerozesmály. „To víš, že jo, můj velkej rozumbrado,“ sklonila se Sára a objala ho. Na tvář mu vlepila dvě mlaskavé pusy. „A teď už musíme jít. Boty máš zavázané?“

Natáhl před sebe napřed jednu a pak druhou nohu s dokonale uvázanými tkaničkami.

„Šikulka,“ narazila mu na hlavu čepici. „Tak my jdeme. Ještě jednou vám moc děkuji, máte to u mě, paní Langová.“

Ta jen s pousmáním mávla rukou a přitáhla si k tělu šedomodrý pletený svetr na rozepínání. „Mějte se hezky, na shledanou. Papa, Olíku!“

„Papa!“

Večeři trochu odbyla – zapekla tousty se sýrem a šunkou ze surovin, které našla v lednici, Oliver byl ale nadšený a povečeřel s chutí. Celou dobu brebentil, co se dělo ve školce, jak porazil paní Langovou čtyřikrát v člověče, nezlob se, jak si pak četli z knížky o dinosaurech, kterou si k ní vzal. A že už umí několik slov přečíst docela sám! Pusa mu jela bez zastavení, až z toho Sáře drnčelo v hlavě, ale snažila se trpělivě naslouchat a také občas vhodně reagovat. Hned po jídle se chlapec začal domáhat kresleného filmu. Vyhověla mu, a vlastně byla nakonec docela ráda. Sama se usadila u kuchyňského stolu s poznámkami z odpolední schůzky, aby si zapsala postřehy nebo nápady, které jí kroužily v hlavě.

Myšlenky jí často odskakovaly od bytu mladých snoubenců k jinému, menšímu, ale stejně vytouženému. Aniž si to uvědomovala, na papír padaly její tehdejší sny a plány. Plány pro zařízení bytu, který si našli s Alanem, ale nikdy v něm nedostali šanci žít…

Alan Tomsa byl její první láskou, tedy pokud nepočítala těch pár kluků během střední školy, kdy nešlo o víc než pár ukradených polibků a návštěv kina nebo bufetu. S nimi to nebylo vážné, spíš šlo o takové rozptýlení, oťukávání vztahů a sbírání zkušeností.

Ale když se objevil Alan, byla to láska na první pohled. Potkali se v knihovně areálu školy, kde on studoval posledním rokem architekturu, ona druhým design. Doslova do sebe narazili, zrovna když Sára nesla stoh knih, které si vybrala ke studiu. Alan vyrazil z postranní uličky, zatímco ona se řítila hlavní, a poté, co se střetli, skončily na podlaze nejen Sářiny knihy, ale rozplácla se na ní i samotná Sára. Alan se překotně omlouval, ve strachu, zda si neublížila, jí pomohl na nohy a posbíral rozházené knížky. Nejdřív chtěla šťavnatě nadávat a přidat nějakou jízlivou poznámku, ale když se mu podívala do očí, všechno spolkla. Měl ty nejúžasnější zelenošedé oči, do kterých padalo pár pramenů delších tmavoplavých vlasů. Napoprvé v nich spatřila obavy a nejistotu, ale když zamumlala „nic se neděje, jsem celá“, ohromil ji tím nejkrásnějším úsměvem, jaký kdy u koho viděla. Jeho živé oči se smály spolu s jeho ústy.

Nakonec ji i s jejími knihami doprovodil k autobusové zastávce a cestou z ní celkem bez potíží vymámil číslo na mobil. Měla ho jen krátce, ale už si na něj docela zvykla. Ještě tentýž večer od něj dostala SMS. Její znění jí nikdy nevypadlo z paměti, ani rozechvění, které cítila, když ji četla jak poprvé, tak posté… V Alanově přítomnosti cítila podivuhodnou sounáležitost, připadalo jí, že je konečně celá, že v něm našla svou pověstnou „druhou polovinu“. Alan byl chápavý a něžný, pořád zářil jako jarní sluníčko, nedokázal nikoho urazit. Vždycky a ke všem se choval s úctou a respektem, i když šlo o protivnou prodavačku v samoobsluze. To na něm obdivovala nejvíc. On se tomu smál a říkal, proč bych se měl mračit, když se tolik mračí druzí? Už tak je na světě málo úsměvů. Musela uznat, že jeho filozofie má něco do sebe, koneckonců mnohokrát viděla, jak naštvaná pokladní nebo pošťačka roztála pod jeho odzbrojujícím šarmem a laskavostí. Měl osobité kouzlo a byl, jak ráda říkala Ilona, „prostě ikona, miláček“. Přitom byl plný vášně a elánu, energie z něj přímo sršela, a to jak v lásce, tak ve studiu. Pracovní plány do budoucna měl jasně dané, chtěl se věnovat hi-tech architektuře. Alanovým obrovským vzorem byl Jan Kaplický, obdivoval jeho osobnost i díla, o všech měl dokonalý přehled. A také měl opravdový talent a jako bonus odhodlání a vytrvalost.

Chodili spolu tři roky. Hned po promoci začal pracovat v jedné architektonické kanceláři a snažil se ušetřit co nejvíc peněz. Jednak si chtěl koupit starší ojeté auto, a pak také proto, aby mohli začít žít spolu. Jeho cílem bylo dostat ji od matky, za což mu byla nesmírně vděčná. Její matka se k němu chovala dost nepřátelsky a dávala jasně najevo, že nesouhlasí s ničím, co její dcera dělá, ať se jednalo o školu, na kterou ze zásady nepřispívala a kterou si Sára platila z brigád, nebo o výběr partnera. Prohlašovala, že „na chlapy má holka ještě nejméně deset let čas!“, i když Sáře bylo už třiadvacet a Alan byl první, s kým chodila doopravdy. Naopak Alan měl skvělé rodiče i bratra, všichni ji okamžitě přijali jako člena rodiny. V té jejich panovala vzájemná láska a úcta, jakou Sára do té doby nezažila a která ji fascinovala. Měli její obdiv a získali si i její srdce. Koneckonců i Vánoce už po roce známosti začala trávit s nimi místo s matkou a jejím přítelem, kterého matka spíš trpěla, než si ho vážila. Cítila se u nich mnohem lépe než doma.

Byli spolu dva roky, když Alan ušetřil na ojetou felicii. Jezdili s ní na výlety, na pikniky do přírody, občas si dovolili přespat v nějakém levném penzionu a udělat si tak víkend jen pro sebe. Bylo to nádherné období. Zamilovanost je neopouštěla, naopak se Sáře zdálo, že čím víc jsou spolu, tím je jejich láska silnější. Později začali objíždět byty k pronájmu. Sára si přála, aby jejich první společný domov byl dokonalý, byť šlo jen o dočasné řešení, než si budou moci dovolit hypotéku. Její vztah s matkou byl už tak hodně vyostřený, a když se k nim přistěhoval matčin přítel Honza, připadala si navíc zcela nadbytečná. Což jí ostatně matka často a s chutí připomínala.

A co víc, strašně se těšila na společný život ve dvou!

Po několika týdnech konečně našli to, co hledali. Byt jedna plus jedna ve starší nízké zástavbě, sice v původním stavu, nicméně udržovaný. Sára jasně viděla, jak ho dokáže s relativně nízkými náklady zvelebit. Plánovala nenáročnou proměnu pomocí tapet, barev, jednoduchého nábytku a spousty květin, které milovala. Obrázek budoucího hnízda měla jasně před očima a těšila se stejným dílem i na samotné zařizování. Když se s Alanem domluvili, zavolala majitelce, aby jim připravila nájemní smlouvu.

Ten den ji měli podepsat.

Ten den navštívila rovněž s jistým podezřením svého gynekologa. A nesla si od něj nádhernou zprávu: byla těhotná. Už nějaký čas to tušila, ale i přes pozitivní těhotenský test potřebovala ujištění, než tu úžasnou novinu řekne Alanovi. Měl to být nádherný den, plný lásky a těšení.

A on na domluvený sraz nepřijel. Čekala s majitelkou přes půl hodiny a do duše se jí začínala vkrádat neodbytná zlá předtucha. Alan se nikdy neopozdil, a když, tak se jí ozval. Nikdy nezapomněl na schůzku, na nic!

Její srdce začal svírat ledový krunýř strachu, když na pobídku netrpělivé majitelky bytu vzala mobil a snažila se Alanovi dovolat. Měl pouze hlasovou schránku. Její panika vzrostla, cítila, že se začíná třást. Dlaně se jí potily tak, že upustila mobil na zem. Majitelka si jejího stavu všimla a pokusila se ji uklidnit vágními řečmi o tom, jací jsou všichni muži

„To víte, zapomenou se někde, nepodívají se na hodinky, na chlapy není spolehnutí. Všichni jsou v tom stejní.“

„Ale on TOHLE ještě nikdy neudělal! Muselo se mu něco stát,“ drkotala zuby Sára.

„Ale ne, to si tak neberte, je to mužský. Nakonec se bude tvářit, jako že se nic nestalo, věřte mi. No, ale já už budu muset jít,“ dodala žena s pohledem na hodinky. Nakonec se domluvily, že si zavolají druhý den, byt jim ještě podrží.

Tak strašnou nejistotu ještě nikdy nezažila. Narůstající panika se jí drala pod kůži, která se i přesto, jak byla ledová, potila, do zubů, které drkotaly a nedaly se zastavit, do vstávajících chloupků na rukou. Oči jí zvlhly slzami obav a bezmoci, když znovu a znovu vytáčela jeho číslo, snad už podvacáté, a stále se ozývala jen ta prokletá schránka.

Kde jsi? Kde proboha jsi???? Ozvi se mi!!!! Křičela v duchu její zoufalá duše. Odpovědí jí byl jen ledový chlad a vnitřní pocit ztráty, pro kterou neměla vysvětlení. Představovala si nejhorší možné scénáře.

Nevěděla si rady. Byla strachy pološílená, když za hodinu a půl poté, co se měli sejít, bez jakékoli zprávy od Alana, zoufale zvonila u bytu jeho rodičů. Otevřel pan Tomsa.

„Ahoj Sáro. Co…“ začal, ale jakmile začala nekontrolovatelně vzlykat, honem ji vzal za ramena a vtáhl dovnitř. V jeho obličeji se zrcadlil její strach. „Co se stalo…? Sáro?“

Nedokázala skoro mluvit, jen vyrážela slova: „A… Alan… on… my… on měl… přijet… na tu smlouvu… Ve čtyři… Ale má vyp… vypnutý… mobil… A… a já nevím, co s ním je… Tak… dlouho… mám hrozný… st… strach…“ Pak se zhroutila v podřepu na podlahu k nohám Alanova otce. „Já… se bojím, že… se něco… stalo…“

„No tak, Sáro, prosím,“ snažil se ji zvednout, ale choulila se do klubíčka, nohy těsně přitažené k hrudníku objímala rukama a s pláčem se kolébala dopředu a dozadu. Přesto vnímala i jeho rostoucí strach, a kdyby byla víc při smyslech, snažila by se uklidnit, už kvůli němu.

„Co se děje?“ objevila se v předsíni paní Tomsová. „Sáro…? Jsi v pořádku?“

Protože ta nebyla schopná mluvit, zareagoval její manžel. „Má strach o Alana. Měli se sejít… Vlastně měli podepsat tu smlouvu na byt,“ pohlédl na Sáru, ale zdála se být duchem nepřítomná, jen se s pláčem dál kývala sem a tam. „Prý nepřijel a nebere mobil.“

„No tak mu hned zavolej!“ vyhrkla. „Zkus to ze svého telefonu!“

Sára jejich slova vnímala jakoby z dálky, ale neměla sílu namítnout, že mobil je vypnutý. A zoufale si přála, aby otci Alan telefon vzal. Aťsi byl třeba s nějakou jinou, to je jedno, hlavně ať je v pořádku! Začala v duchu omílat zoufalé modlitby lidí, kteří jsou naprosto v koncích.

„Má hlasovou schránku…“

„Jak je to možné? Nikdy přece nevypíná mobil!“

Sáře hučelo v hlavě, ale přesto zaznamenala rostoucí obavy v hlasech obou manželů.

„Mohla se mu vybít baterka…“ Pan Tomsa musel sám vědět, jak chabě ten pokus o uklidnění zněl.

„Tak proč nepřijel, kam měl?“ Hlas jeho ženy začal přeskakovat. Přiklekla na zem k Sáře. „Sáro, posloucháš mě? Vnímáš mě? Haló…?“ lehce s ní zatřásla.

Sára zvedla hlavu a upřela na ni naběhlé zrudlé oči. Obličej měla oteklý od pláče, nos jako ředkvičku. Zorničky rozšířené a ruce jako kusy ledu.

„Nepohádali jste se třeba?“

„Ne!“ vyrazila ze sebe a spodní ret se jí znovu roztřásl. „Ještě… nikdy… NIKDY… jsme se nepohádali. A Alan se nikdy neopozdil. Něco se mu stalo… Já to vím!“ škytla a zakryla si oči sevřenými pěstmi. Tiskla je na ně, až měla pocit, že si je zatlačí do lebky.

„Třeba si to neuvědomuješ. Řekli jste si něco – já nevím – co se mu nelíbilo?“

„Neee… eeeee…“ zavyla Sára ochraptěle.

„Co budeme dělat?!“ Hlas paní Tomsové už také prostupovala počínající hysterie. „Karle, co budeme dělat, jak ho máme najít?“

„Hlavně se uklidněte, obě, prosím!“ snažil se situaci alespoň trochu zklidnit, ale sám byl očividně vyvedený z míry. „Sáro, můžeš mě prosím chvíli vnímat? Můžeš?“

„A… a… ano…“ zavzlykala a upřela na něj slzavý pohled. Oční sliznice ji od pláče pálila, ale to bylo to nejmenší, co ji trápilo.

„Byl Alan dneska normálně v práci?“

„No… ano… ano, byl.“

„Mluvila jsi s ním během dne?“

„Já… ano, mluvila.“

„A byl v pořádku? Opravdu jste si neřekli něco… Ne, promiň, já vím, že se do toho nemáme plést, ale třeba si vybavíš… Nedotklo se ho něco?“

„Ne!“ vyrazila ze sebe. „Byl dobře naladěný… On… se těšil na ten byt… Že podepíšeme smlouvu a příští měsíc se nastěhujeme… A… a já… já…“ znovu se rozeštkala.

„Co? Co ty?“ snažil se ji uklidnit Tomsa.

„Já jsem neměla důvod… důvod… se hádat… Dneska… jsem byla u doktora… a… a… a…“

„A?“

„Jsem… tě… těhotná!“ zkrabatila obličej do nepěkné grimasy s koutky úst staženými dolů. „Chtě… chtěla jsem… jsem mu to večer říct… Chtěli jsme po tom podpisu… jít na ve… večeři… Mělo to být… přek… vapení…“ opět s ní otřásaly vzlyky.

„Bože…“ Slyšela jako ze sna hlas Alanovy mámy. Periferně viděla, jak se po zádech opřených o stěnu sesula k zemi. „Bože…“ zopakovala paní Tomsová. „Tak my budeme mít vnouče… Karle, Karle, musíš ho najít! Určitě někde je! Možná jen zapomněl…“ hlas se jí vytratil. Svého syna znala dobře. Stejně jako Sára.

„Zavolám Adamovi.“ Sára si uvědomila, že na Alanova bratra – dvojče – si dosud nevzpomněla. Malá jiskřička naděje, která zaplála v jejím nitru, ale ihned opadla. Nemůže nic vědět. Pracuje v jiném městě, s Alanem se vídali jen o víkendech, když byli zrovna oba doma.

„A taky do kanceláře, jestli odjel domů. Mohlo se něco zvrtnout, Alan je tak zodpovědný… Měl práci, chtěl ji dokončit a neuhlídal čas,“ pokoušel se znovu Tomsa o útěchu. Ale jeho hlas ho prozrazoval, byl z něj cítit strach.

Paní Tomsová se přisunula k Sáře, teď už jen tiše schoulené na podlaze, a objala ji kolem ramen. Alanův otec zatím v obýváku telefonoval, mluvil s druhým synem i kolegou z Alanova zaměstnání.

„Nic. Z práce odjel po třetí. Prý byl natěšený na tu smlouvu a jel do květinářství.“

Sára vydala tichý sten.

„Adam o něm neví. Ale říkal, že… že mu volal, někdy před čtvrtou a nedovolal se. Prý měl divný pocit. Jede sem. Bude tady tak za hodinu… Možná… možná bychom měli zavolat do nemocnice…“

Paní Tomsová si rukama zakryla obličej. „Zavolej tam.“

Telefon s nemocnicí nic nevyřešil, paní z recepce mu neosobním tónem doporučila obrátit se na policii. Alanův otec to tedy zkusil.

Jakmile hovor skončil, mobil mu vypadl z ruky. Roztřesenou rukou si přejel po tváři s tichým „panebože…“ a po chvíli zopakoval hlasitěji: „PANEBOŽE…“ Cítil, jak na jeho ramena dopadla tíha, která ho donutila se nahrbit. Na hrudi cítil nepříjemný tlak. Několikrát zamrkal, než opustil obývák a vešel do předsíně, kde se dosud krčily dvě schoulené ženské postavy ve vzájemném objetí. Obě na něj upřely pohled a okamžitě pochopily, že něco není v pořádku.

„Co se stalo?!!“ vykřikla hystericky paní Tomsová.

Dokázal jen zavrtět hlavou.

„TAK CO???!“ zdůraznila a vrávoravě vstala.

„Máme zajet na policejní oddělení. Odpoledne vyšetřovali nehodu… nehodu na železničním přejezdu. Osobní auto vjelo pod vlak. Po telefonu mi nechtěli nic říct, ale… našli doklady…“

„Alanovy? Jeho doklady?!“ I Sára se pokusila vstát a ledový krunýř kolem jejího srdce se ještě více sevřel, jakkoli se to zdálo nemožné.

„To mi neřekli… jen že tam máme přijet…“

„Jak to, že ti nic nechtěli říct? Jaké to bylo auto? Bylo jeho?!“

„Nevím… nevím to…“ hlas se mu zlomil. „Opravdu mi nechtěli nic říct… Musíme tam jít osobně.“

Sáře okamžitě došlo, co to může znamenat. Jako by nějakou tragédii podvědomě tušila už ve chvíli, kdy poprvé vytáčela Alanovo číslo a ozvala se jí ta zpropadená schránka.

„Já… pojedu s vámi,“ zvedla se ze země. „Prosím…“

„Možná by bylo nejlepší, kdybych tam jel sám. Přijede Adam… Bude to jen náhoda, nemá smysl, abychom všichni…“ jeho hlas vyzněl do ztracena.

Paní Tomsová chvíli uvažovala a pak přikývla. „Dobře. Třeba se mezitím Alan vrátí domů…“ Bylo znát, jak se drží, aby se nerozplakala. „Pojď, Sáro, jsi hrozně vyčerpaná. Udělám bylinkový čaj, počkáme, až se táta vrátí. Musíme věřit, že to tam… že to nebyl Alan… Bože…“

Sára byla tak oslabená, že neprotestovala. Alanův otec odešel a ona se s jeho matkou usadila u kuchyňského stolu, na kterém stála velká konvice meduňkového čaje a dva šálky. Ani jedna neměla na čaj chuť, a tak jen postupně chladl, zatímco ony mlčely. Sára přemítala, jestli by neměla znovu zavolat Alanovi, ale svíravá obava, že se opět ozve jen schránka, ji paralyzovala.

Zdálo se to nekonečně dlouho, než v zámku vstupních dveří zarachotil klíč. Podle kroků a šustotu oblečení poznaly, že s otcem dorazil i Adam. Ženy se na sebe podívaly s neskrývanou nadějí i svíravou úzkostí. Sára měla tak stažené hrdlo, že nemohla ani polknout. Stejně jako paní Tomsová upírala oči na dveře do kuchyně, ale nevstala, nohy jako by měla z rosolu.

A pak to přišlo. Alanův otec zůstal stát ve dveřích a z jeho výrazu bylo všechno jasné. Svět se zhroutil. Kuchyně se se Sárou zatočila a ona se musela zachytit desky stolu, aby získala trochu rovnováhy.

Teprve po chvíli promluvil. Hlas měl dutý a ztrhaný. „Alan boural… Byl to on… na tom přejezdu.“

„Co je sním? Kde je?! Ve které nemocnici?“ Výkřik paní Tomsové drásal duši, bylo v něm takové zoufalství!

„Není v nemocnici.“ Nyní už nepokrytě plakal. Adam, který stál za ním, otce jemně nasměroval k židli a odsunul ji, aby se mohl posadit. Tomsa si dlaněmi přikryl obličej, takže jeho hlas zněl zdušeně. „Je… byl… byl na místě mrtvý…“

„To není pravda!!!!“ Sáře ten skřek matky, která se právě dozvěděla hrůznou zprávu o svém dítěti, působil strašnou bolest. Ta beznaděj… Sama měla pocit, že jí někdo rve srdce z těla, že surově ukradl kus jejího já a ona už nikdy nebude celá.

„Musím ho vidět, hned!“ plakala nezvladatelně paní Tomsová. „Hned mě k němu zavez, slyšíš, hned!!!“ Hysterie a žal v jejím hlase byla nesnesitelná.

„To… to není moc dobrý nápad,“ otřel si její muž oči zmuchlaným kapesníkem, už dávno docela promáčeným. „Vzali mě s sebou do… do márnice… Věř mi, nechtěj ho vidět…“

Ozvalo se srdcervoucí zaskučení a paní Tomsová se zhroutila do Adamovy náruče. Ten ji k sobě přitiskl a se slzami, stékajícími po tvářích, se zadíval na Sáru. Nedokázala jeho pohled snést. Tolik se podobal Alanovi… Jako by se na ni její láska dívala skrz bratrovy oči.

Vyskočila ze židle a zalykajíc se pláčem utekla z bytu. Z jejího života zbyly jen cáry. Zůstala sama, naprosto sama… Už nikdy nebude nic takové, jako bývalo. Nemá pro co žít. Jak jen to zvládne?

Jen pár dní po pohřbu samovolně potratila. Podle jejího lékaře byl na vině stres, žal, celkové vyčerpání organismu.

Ztratila je oba. Alana i jejich dítě.

To bylo před deseti lety. Jak ten čas letí! Jak to vůbec dokázala přežít? Ale přežila a teď je tady ve svém vlastním domku, dívá se, jak její dítě výská u filmu, a ta krutá ztráta je už jen součástí její minulosti. Zoufalství i prázdnota se časem zmírnily, ale vzpomínky na Alana zůstanou vždycky živé. Ale už nebolí. No… možná trochu… někdy. Napadlo ji, že by mohla navštívit Tomsovy. Od pohřbu se jim vyhýbala, tehdy by se s nimi nedokázala setkat. Vzájemně si přáli k Vánocům, ale nevídali se. Zřejmě to respektovali a možná jim to tak taky lépe vyhovovalo. Od té doby uplynulo hodně vody, ona se vdala, porodila syna, odstěhovala se a rozvedla. Jak asi žijí oni?

Nakonec si řekla, že nebude jitřit staré rány. Kdyby chtěli, určitě by se ozvali, kontakty přece mají. Pro ně to celé bylo mnohem bolestnější, ztratili dítě. Zadívala se na plavou hlavičku svého synka. Tu ztrátu, kterou Tomsovi utrpěli, si nechtěla ani představovat.

Vstala, zašla si do kuchyňky pro studený čaj a cestou Olivera políbila do vlásků. Pak se vrátila ke svým poznámkám. Raději bude pracovat, slečna Lámalová je jistě jako na trní, aby už viděla nějaké návrhy, a ona jich právě teď má plnou hlavu.

Kapitola III.

Prudce se posadila na posteli. Co ji to probudilo? Sáhla po budíku a zkontrolovala čas. Bylo něco po šesté, za okny ještě panovalo ranní temné šero, typické pro přelom zimy a jara. Budík měla nastavený až na půl sedmou. Do uší se jí náhle pronikavě zařízl ostrý zvuk domovního zvonku. Tak tohle ji vzbudilo!

Vyskočila z postele a popadla hedvábný župan, přehozený přes ratanové křeslo v rohu ložnice. Pospíchala dolů a cestou si jej převázala v pase. Kdo to může být, v tuhle hodinu?

V přízemí vyhlédla oknem malé pracovny a spatřila přede dveřmi siluety dvou lidí. Před domem kromě jejího vozu parkoval druhý, větší.

„Kdo je to?“ zavolala oknem.

Obě postavy se pohnuly. „Kriminální policie. Paní Kaznerová?“

Srdce se jí sevřelo. Kriminální policie? „Ano.“

„Otevřete nám, prosím? Potřebujeme s vámi mluvit.“ Byl to pevný mužský hlas, jehož majitel byl zřejmě zvyklý vydávat rozkazy a dobře věděl, že svým verbálním projevem budí respekt.

„Už jdu,“ odpověděla přiškrceně. Přešla ke dveřím a pootevřela je na délku řetízku. „Můžete se prosím legitimovat?“ zeptala se opatrně.

Oba – muž a žena, oblečeni v civilu – vytáhli navyklým pohybem placky a přistrčili jí je k obličeji.

„Komisař Alexandr Jungr,“ představil se muž, kterému patřil ten hluboký, sebejistý hlas. V pološeru mu neviděla dobře do obličeje, ale stačila zaznamenat, že má pronikavé tmavé oči a ostře řezanou tvář s výraznými nosoretními rýhami. Ty oči připomínaly rentgeny a celý jeho obličej vyzařoval inteligenci a ještě cosi, co nedokázala pojmenovat. Podívala se na ženu, která se tvářila stejně neproniknutelně jako Jungr.

„Inspektorka Ziková,“ přidala se stroze. „Pustíte nás dál?“

„Ehm…“ mimoděk si přitáhla sporý župan k tělu. „O co jde? Nejsem oblečená…“

„To nám nevadí. Potřebujeme vám jen položit pár otázek,“ přerušila ji nekompromisně inspektorka. „Klidně se můžete jít obléknout, jestli chcete.“ Ziková měla zrzavé kudrnaté vlasy zastřižené do mikáda, velmi sebevědomý postoj a dokonalou vysportovanou postavu. A byla pěkně přidrzlá, pomyslela si Sára. Takhle jí poroučet v jejím vlastním domě! Nicméně se nezmohla na žádnou reakci.

Odjistila řetízek, otevřela a poodstoupila, aby mohli vejít. Komisař na ni zaměřil svůj tmavý, pátravý, až spalující pohled. Ošila se, ale neodvrátila. Ve světle dvou nástěnných lamp byla jeho tvář fascinující. Strohé rysy orámované rovnými černými, trochu delšími vlasy, výrazně tvarované rty – horní byl plnější a dodával jeho výrazu trochu panovačnosti. A hlavně ten pohled! Jako by jím propaloval díru přímo do středu jejího těla. Opět si mimoděk přitáhla jemný župánek, který jí toho teď víc odhaloval, než zakrýval. Uvědomovala si, jak jí zimou vystoupily bradavky. V tu chvíli se cítila skoro jako nahá. Na inspektorku se raději nepodívala, i tak z ní čišel odstup. Jungr na ni působil úplně jinak, jen ten pocit stále nedokázala uchopit.

„Pojďte… pojďte do obýváku. Omluvte mě na chviličku, jen si vezmu něco na sebe, je tady trochu chladno,“ pokynula jim ke křeslům a pohovce. Huso, co to žvaníš o chladu, jen přitahuješ pozornost k těm zpropadeným bradavkám! vynadala si okamžitě.

„V pořádku,“ odtušil Jungr, zabořil se do křesla a natáhl před sebe dlouhé nohy, zatímco Ziková zůstala stát před krbem a studovala fotky, které na něm měla Sára vystavené.

Vyběhla nahoru, vešla do šatny a rychle na sebe navlékla teplákovou soupravu. Ještě zkontrolovala, jestli Olivera to zvonění a hlasy nevzbudily, ale spal tvrdě spokojeným dětským spánkem. Dlouze se nadechla a sešla do přízemí. Teď se alespoň cítila trochu důstojněji. Až v obýváku si uvědomila, že ve spěchu zapomněla na podprsenku. Ach… Ale vracet se už nebude. Místo toho překřížila ruce na prsou v obranném gestu a vstoupila do místnosti.

„Co… co potřebujete?“ zeptala se nejistě.

„Znáte pana Kamila Kaznera?“ vystřelila otázku Ziková. Sára zaznamenala trochu překvapený pohled komisaře Jungra. Zřejmě byl zvyklý začínat výslechy osobně.

„No, samozřejmě.“ Co je to za podivnou otázku? „Je to… byl to můj manžel.“

„Byl?“ chytila ji za slovo inspektorka. Sára si opatrně sedla na krajíček pohovky.

„No… ano. Před dvěma týdny jsme se rozvedli.“

„Hm, tak to rozvod ještě nenabyl právní moci. Jak dlouho jste spolu žili?“ Ziková měla stále hlavní slovo.

„Brali jsme se před pěti lety. Ale poslední dva roky jsme žili odloučeně.“ Olízla si rty, měla dojem, že je má přesušené jako v největším mrazu. Mimoděk zaznamenala, že ji Jungr stále upřeně sleduje. To má být taktika, jak člověka vykolejit? pomyslela si. Jeden mluví, druhý tiše pozoruje reakce…? Dost dobře vymyšlené, na ni to rozhodně fungovalo.

„Proč jste se rozvedli až po dvou letech odluky?“

Sára se křivě pousmála. „Kdyby to bylo na mně, rozvedli bychom se okamžitě. O rozvod jsem žádala od chvíle, co jsem od něj odešla. On nechtěl. Nevím proč, protože na mně mu nezáleželo. Nejspíš mi chtěl jen dělat naschvály. Ale nedávno se mi sám ozval a souhlasil s rozvodem. Proč vás to zajímá?“

„Protože pan Kazner byl dnes v noci nalezen mrtvý.“ Jungr se poprvé zapojil a jeho hlas byl studený a ostrý jako rampouch. „V garáži svého, pardon, vašeho domu.“

Sáře vyschlo v krku a musela několikrát polknout. Široce otevřenýma očima těkala z Jungra na Zikovou a zpátky. „Mrtvý? V garáži?“ opakovala, protože jí scházela slova.

„Přesně tak. Někdo ho opakovaně udeřil do hlavy těžkým předmětem, patrně hasákem.“

Sára na něj beze slov zírala. „To je strašné…“ vypravila ze sebe po chvíli.

„Kdy jste se s panem Kaznerem viděla naposledy?“

„Ehm… kdy?“ Musela si odkašlat. „No, u soudu.“

„Pak jste s ním už nemluvila?“ Jungrův tón byl strohý a jí to kupodivu vadilo. Byl to cizí chlap, k tomu policajt, vyslýchal ji, a ji mrzí, jak suše s ní mluví? Kdyby aspoň nebyl tak sexy, prolétlo jí hlavou. I jeho jméno zní sexy. Alexandr, Alex… Hned se své myšlenky zděsila. Proboha, jak může v tuhle chvíli takhle uvažovat?!

„Paní Kaznerová?“ zopakoval úsečně otázku.

„Eh… promiňte. Ne, nemluvila.“

„Jste si tím jistá?“

Zvedla k němu oči a setkala se s temným pohledem pronikajícím až do její lebky. Neuhnul. Nevydržela ona, sjela očima k podlaze. Palcem v bílé ponožce obkreslila do hladkého dřeva kolečko. „Jsem. Vlastně ne…“ opravila se. „Ještě potom, když soud skončil. Přišel za mnou k autu. Chvilku jsme spolu… mluvili.“

„O čem?“ Bože, musí mít tak přísný, skoro odsuzující tón i pohled? Rozčilovalo ji to. A znepokojovalo.

„Záleží na tom?“

„Možná. Odpovězte, prosím.“

Přejela si dlaní po čele, odhrnula ofinu a zase ji nechala spadnout. „V podstatě o ničem. Byl… nepříjemný. Snad očekával, že mu poděkuju za ten rozvod. Urážel, pokoušel se mi nahnat strach.“

„Jak? Před čím?“

„Já nevím!“ vyhrkla prudčeji, než chtěla. Co proboha pořád mají? „Mluvil o tom, že u majetkového soudu se jen tak nenechá oškubat… Podívejte, já si opravdu nepamatuju, co všechno říkal nebo co jsem říkala já.“

Lhářko.

„Hm… Takže vám vyhrožoval ohledně majetku?“

„To ne, tak to nevyznělo. Spíš v tom smyslu, že to nebude jednoduché, prostě takové plané řeči. Nechtěl se dělit. Já o ten majetek nestojím,“ zdůraznila. „Jak vidíte, mám kde bydlet, mám čím jezdit, mám taky práci a nic víc nepotřebuju. Chtěla jsem jen… chtěla jsem už konečně být svobodná.“

„Spíš rozvedená, abychom si nepletli pojmy,“ utrousila ironicky Ziková.

Sára po ní střelila pohledem, poprvé od chvíle, co sešla dolů. Setkala se s podezíravýma kočičíma očima neobvyklé zelené barvy. Kdyby nebyla tak protivná, byla by hezká. „Špatně jsem se vyjádřila, omlouvám se,“ pronesla Sára chladně.

„No…“ ozval se opět Jungr, „To sice můžete tvrdit, ale na druhou stranu, proč byste se dobrovolně vzdávala majetku, který vám náleží? S manželem jste vlastnili dům, podle zákona vám také náleží podíl na jeho firmě… KazKr, že? To nejsou malé částky. Kromě toho máte syna, jak se jmenuje?“

„Oliver,“ hlesla. Vědí o ní snad všechno. Začínala se potit i přesto, že cítila, jak jí naskakuje husí kůže.

„Oliver, pět let.“

Pohlédla na Jungra se sklopenou hlavou, ofina jí tak padala až k řasám. „Když to víte, proč se ptáte?“

„To je běžný postup.“ Taková hloupá fráze!

„Odmítnutím majetku ze společného jmění byste neochudila jen sebe, ale také vašeho syna. Ne? Není to proti mateřské přirozenosti?“

„Ale vždyť já neřekla, že jsem to odmítla. Naopak. Můj právník… se na ten soud chystá,“ uvědomila si, že teď vlastně už žádný takový soud nebude. „Můžete se ho zeptat. Kamilovy… ehm, naše věci jsem nechtěla pro sebe, nechtěla jsem od něj vůbec nic. Ale kvůli Oliverovi jsem se rozhodla, že ten soud podstoupím. Cokoli bych získala, uložila bych pro něj. Stejně tak jako alimenty, které má posílat. Tedy měl posílat,“ dodala tiše. „Pan Švehlík – to je můj právník – vám to určitě potvrdí.“

„Vezmeme si na něj telefon,“ přikývl Jungr. „A teď nám povězte, kde jste byla včera zhruba mezi druhou a šestou hodinou?“

Tep se jí zrychlil, cítila, jak jí na zádech vyrazil studený pot. „Vy… vy mě podezříváte, že… jsem ho zabila?“

„Pouze se vás ptáme, kde jste byla mezi druhou a šestou včera odpoledne. To je myslím srozumitelná otázka,“ odtušila Ziková studeně.

Alex dál beze slova studoval Sářin obličej, jen gestem ruky naznačil, aby odpověděla.

Polkla přes knedlík, který v jejím krku nabyl takových rozměrů, že ji hrozil zadusit. Možná by to tak bylo lepší.

„Byla… Byla jsem v kanceláři. Tedy asi do tři čtvrtě na dvě. Pak jsem měla pracovní schůzku, tak do tří.“

„Což vám může někdo dosvědčit?“

„A… ano. Může.“ Měla v ústech takové sucho, až jí jazyk jí drhl o patro.

„A potom?“ pobídl ji Jungr, když se odmlčela. Bože, co potom… Jsem v pěkném průšvihu, rezonovalo jí hlavou.

„No, potom… jsem se šla projít,“ pokrčila rameny. „Měla jsem ještě chvíli čas. Pak jsem vyzvedla syna u paní na hlídání, to mohlo být asi tak… já nevím, kolem páté… a jeli jsme spolu domů. Povečeřeli jsme, ještě jsem nějakou dobu pracovala, asi tak v jedenáct jsem šla spát.“

„Hmm… mmm,“ protáhl Jungr. „Na paní na hlídání si také vezmeme kontakt, abychom si to ověřili. Ale co ten čas mezitím? Od tří do přibližně páté hodiny? Kde jste se procházela? Viděl vás někdo? Potkala jste někoho?“

„Já… ne. Byla jsem u rybníka. Je ještě zima, nikdo tam nebyl…“

„Mno…“ promnul si rukou bradu, na které rašilo černé strniště vousů. „Uvědomujete si, paní Kaznerová, co to pro vás znamená?“

Skoro se jí roztřásla brada. „Ne,“ řekla pokud možno pevně, i když hlas se jí lehce zachvěl. „Co to pro mě podle vás znamená?“

„Asi se moc nedíváte na detektivky,“ poznamenala spatra Ziková. Sára si všimla, že se Jungr na kolegyni po straně lehce zamračil. Aniž věděla proč, pocítila zadostiučinění.

„To znamená, že na inkriminovanou dobu nemáte alibi. A podle prvních odhadů soudního lékaře byl váš manžel, ehm, pan Kazner zabit právě mezi druhou a šestou hodinou večerní.“

Pocit zadostiučinění rychle vymizel.

„Ale já jsem ho nezabila!“ Roztočila se jí hlava, cítila, jak jí z tváří mizí barva. Hlas se jí zadrhl. „Proboha… proč bych to dělala?!“

„To bychom taky rádi věděli,“ pronesla Ziková a nepřestávala si ji měřit ostřížím zrakem. Sára měla pocit, že se s ní pohovka houpe, a tak se jí pevně chytila oběma rukama.

„Nepotřebujete trochu vody?“ Jungr bez dalšího otálení vstal, jako doma přešel ke kuchyňské lince, vzal sklenici obrácenou dnem vzhůru ve dřezu a naplnil ji studenou vodou. Vrátil se do obýváku a podal ji Sáře. „Napijte se. Jste úplně zelená.“

Děkuji, to vím taky, pomyslela si, ale vděčně vodu přijala a žíznivě se napila. Rychle vyprázdnila celý obsah sklenice a položila ji na stůl za sebou.

„Díky.“

„Za málo.“

„Od toho rozhovoru po soudu jste s panem Kaznerem už v kontaktu nebyla?“

„Ne.“

„Jste si jistá?“ V té otázce bylo cosi, co ji vyděsilo. Chtělo se jí začít hlasitě křičet, aby ji už nechali na pokoji.

„Nevím, co po mně chcete!“ slyšela ve svém hlase úzkost a slzy. Vzpamatuj se, honem! okřikla se v duchu.

„Takže jinak,“ Jungr se opět usadil v křesle. Tentokrát se předklonil, zapřel lokty o kolena, propletl dlouhé štíhlé prsty a podepřel si bradu sepnutýma rukama. Zpytavě se na ni zadíval. „Viděli jsme výpis hovorů z mobilu pana Kaznera. Podle něj vám včera odpoledne, asi šest minut po třetí, telefonoval. Hovor jste nevzala, takže vám poslal zprávu. Není to tak?“ jeho hlas byl jako ze sametu, ale přesto v něm slyšela skrytou pohrůžku.

Zřetelně polkla.

„Ano… to je pravda. Volal mi a já to nevzala úmyslně. Nechtěla jsem s ním mluvit. Pak přišla ta esemeska.“

„Co v ní bylo?“

Hlasitě si povzdechla. Nemělo cenu nic zastírat, ti dva věděli stejně dobře jako ona, co jí Kamil psal. „Kontaktoval ho můj právník ohledně toho majetkového soudu, což ho zřejmě naštvalo. Chtěl, abych se s ním sešla. Psal, že je doma, asi si myslel, že všeho nechám a hned se za ním rozjedu. Což jsem neudělala,“ zdůraznila.

„Opravdu?“

„Proboha, já nejsem vrah!“ vykřikla zoufale. „Nejela jsem k němu, nebyla jsem v tom domě od té doby, co jsem se odstěhovala!“ V očích ji pálily slzy.

„Paní Kaznerová,“ oslovil ji znovu Jungr, usazený ve stejné pozici jako před chvílí. Naskakovala jí z něho husí kůže. „Máte svého právníka. Pak určitě víte, že při rozvodovém majetkovém vyrovnání byste měla nárok na polovinu majetku, jakož i na podíl z firmy. Nicméně pokud by váš manžel zemřel coby váš manžel, tedy před rozvodem, jde o dědictví. Získala byste kromě své poloviny majetku polovinu toho, co patřilo manželovi. Zbylou polovinu, tedy přesněji jednu čtvrtinu celkového majetku by získal váš syn. Váš podíl by se v podstatě zdvojnásobil. To už by mohl být slušný motiv k vraždě, nemyslíte?“

„Ježíši…“ hlesla bezmocně. „Ale já jsem se přece chtěla rozvést… a rozvedla!“

„Před chvílí jste uvedla, že se rozvod táhl dva roky. Údajně jej manžel zdržoval. A najednou se ozval, sám, a chtěl ho dotáhnout.“

„Ano, tak to bylo.“

„Třeba se vám to po rozhovorech s právníkem rozleželo? Rozzlobila jste se, protože protestoval proti vyrovnání?“

„NE!“ zaúpěla, v hlase se jí ozývalo zoufalství. „Ne, takhle to nebylo…“

„A jak tedy?“

„Nijak! Nezabila jsem ho,“ trvala na svém a nešťastně zavrtěla hlavou. „Musíte mi věřit…“

„Mamíí…?“ ozval se jim za zády zničehonic kňouravý hlásek. Bleskurychle se otočila ke schodišti. Na posledním schodu postával Oliver v pyžámku s potiskem zvířátek, pěstičkou si mnul oko a podezíravě si měřil oba kriminalisty. „Co tady dělají ti lidi?“ zajímal se.

Honem se nadechla a pokusila se o co nejklidnější tón. „Nic, myšáčku, jen se potřebují na něco zeptat, víš? Ale ty máš ještě spát, je brzo. Tak šup do postele, ano?“

„Ale já nechci spát. Slyšel jsem tě křičet.“

„To je v pořádku, jen jsem se trochu rozčilila… Nic se neděje,“ vrhla nepřátelský pohled na Zikovou, která stála zrovna v jejím zorném poli. Ta si jen překřížila ruce na prsou a tvářila se přezíravě.

Vstala. „Pojď,“ vzala chlapce za ruku. „Jen ho uložím,“ řekla, aniž se pokusila zastřít nevraživost ve svém hlase, otočila se zády a odvedla syna do jeho pokojíku.

„Ta paní vypadala strašně moc přísně. Co po tobě chce?“ nevzdával se Oliver.

„Miláčku, nic, co by tě mělo zajímat. To jsou věci mezi dospělými, víš? Tak se neboj, maminka se taky nebojí, víš?“ To lhaní ti dneska jde jedna báseň, holka…

„Tak jo… Ale já už stejně nechci spát, jsem už úplně docela vzhůru. Můžu tam s tebou zůstat? Kdyby tě zase začali otravovat, tak bych tě bránil,“ pokusil se smlouvat. Vzalo ji to za srdce, ale nemohla připustit, aby se toho výslechu účastnil.

„Olivere, zůstaneš v posteli. Ještě není ani sedm,“ nasadila proto přísnější tón. „Vstaneš, až bude čas na snídani. Jasné?“

„Hmmm… ach jo…“ brouknul nespokojeně, ale bylo zjevné, že to vzdal. Věděl, že když ho máma osloví „Olivere“ takovým způsobem, jakým to udělala teď, už s ní nic nesvede. To bylo jako zaklínadlo.

Přetáhla mu deku až k bradě. „Tak se mi líbíš,“ líbla ho na čelo a vrátila se zpátky dolů. Bylo jí těžko na duši, i ramena měla tou tíhou svěšená.

Ziková i Jungr postávali u okna a tlumeně spolu hovořili. Jakmile vstoupila, otočili se k ní a ztichli. Hlasitě nasála vzduch do plic. Ta chvilka s Oliverem jí připomněla, že tady je především pro něj, že ho musí chránit. A on, teprve pětiletý capart, měl pocit, že naopak musí bránit ji. Bože… Museli mu nahnat strach, i když se tvářil statečně.

„Podívejte,“ pronesla unaveně, „řekla jsem vám, že jsem Kamila nezabila. A je pro mě dost těžké to vůbec vstřebat. Jestli už nemáte otázky, musím se připravit do práce, odvézt syna do školky…“

Ti dva si vyměnili pohledy. „No, v tuto chvíli je to asi všechno. Ale určitě nikam neodjíždějte, dokud se celá tahle věc neuzavře. Rozhodně vás budeme ještě potřebovat.“

„Proč?“ pokusila se vzepřít. „Nemám vám co víc říct, nic nevím!“

„To uvidíme,“ odvětila Ziková.

„Zatím na shledanou,“ rozloučil se Jungr a věnoval jí ještě jeden dlouhý, zkoumavý pohled. „A kdybyste si vybavila cokoli, co by nám mohlo pomoci, ozvěte se. Tady je telefon,“ podal jí vizitku. Beze slov ji přijala.

Vyprovodila je ven ze dveří a zabouchla za nimi. Pak se o ně opřela zády, zavřela oči a vyfoukla vzduch nahromaděný v plicích. „Raději SBOHEM,“ dodala pro sebe.

Seděla u jídelního stolu a pomalu upíjela kávu, na kterou neměla chuť. Uvařila si ji, aby se něčím zaměstnala a možná i trochu vzpamatovala. Víc by jí vyhovovalo, kdyby si ji mohla vylepšit rumem nebo slivovicí, ale teď, když je podezřelá z vraždy, nemůže riskovat ještě navíc jízdu pod vlivem… Skoro se tomu sarkasticky zasmála, ale nepodařilo se jí vypáčit na rty úsměv.

Kamil je mrtvý. Kolikrát si to v minulosti přála? Poprvé ji to napadlo, když ji znásilňoval před očima jejího dítěte. Teď je to skutečnost. Už jí neublíží, ani Oliverovi. Nebude muset absolvovat ten soud. Nedostane od něj žádnou další SMS. Má od něj jednou provždy pokoj.

Přesto je to divný pocit. Kupodivu se nedostavila ani úleva, i když ta by asi byla na místě.

Znovu usrkla skoro studenou tekutinu a podívala se na hodinky. Sedm pryč. Měla by se jít obléct, ale nohy měla jako z olova, nechtěly ji poslechnout a vstát ze židle. Asi bude lepší, když dnes práci vynechá, beztak by dělala jen chyby.

A taky si nutně potřebovala s někým promluvit.

Natáhla se pro mobil, který měla na dosah ruky, a vytočila zrychlenou volbou číslo.

Asi po šestém zazvonění to na druhém konci luplo. „Ježíši, co šílíš, víš, že je teprv… sakra… sedm?! Dneska mám první schůzku až na poledne,“ ozvala se spánkem ochraptělá Ilona.

„Promiň, je to ale důležité,“ omluvila se Sára. Překvapilo ji, jak stísněně její hlas zní, snažila se přece ze všech sil, aby mluvila co možná nejnormálněji.

„Co se stalo?“ Ilona si odkašlala. „Připadáš mi nějak nesvá…“

„To jsem… totiž… Kruci!“ odmlčela se, než nasála do plic dostatek kyslíku. „Kamil je mrtvý. Někdo ho zabil. Prý ho utloukl hasákem. Teď tady byli policajti z kriminálky.“

Iloninu linku na několik sekund ovládlo ticho, načež se ozvalo táhlé: „Uuuups… Takže boží mlýny domlely?“

„Zdá se…“ hlesla Sára.

„Mám přijet?“

„Můžeš?“

„Co by ne… Stejně jsem už vzhůru a teď určitě neusnu. Podle toho, jak mluvíš, ti společnost prospěje.“

„Jo, to máš pravdu. Zavolám do práce a vezmu si volno, dnes bych tam nebyla nic moc platná. Nemůžu myslet na nic jiného.“

„Než že je Kamil… po smrti?“

„To taky… Je to tak divné, že ho někdo zavraždil… zabil. A k tomu ti lidi z kriminálky… No nic, přijeď. Mám hnusný kafe, hnusnou náladu a včerejší hnusné rohlíky, pokud máš chuť snídat. Bude ti tady dobře.“

„Věřím,“ odtušila Ilona. „Jsem tam co by dup. To hnusný kafe si klidně dám.“

Sára během půlhodiny, než dorazila Ilona zjevně oblečená v tom, co jí padlo první pod ruku, zavolala Monice do Arkády a oznámila, že si bere den dovolené. Monika se snažila vyzvídat, ale nic jí neprozradila a vymluvila se na migrénu. Ještě aby se na ni pak všichni sesypali jako sršni se všetečnými otázkami!

Vylila zbytek řídké studené kávy a připravila v kávovaru novou dávku. Pak šla vzbudit Olivera, který přes své předchozí ujišťování, že je úplně vzhůru, spal jako dudek a z postele se mu ani trochu nechtělo. Rozhodla se, že i když bude dnes doma, odvede ho do školky jako obvykle. Beztak musí vymyslet, jak mu sdělit, co se stalo s jeho otcem. Kamil se o Olivera nestaral a nenavštěvoval ho, ale chlapec věděl, že tátu, který s nimi nežije, někde má. Alespoň mu to nezpůsobí bolest, vzhledem k tomu, jak mu Kamil byl naprosto cizí.

Právě před Olivera postavila misku s ovesnou kaší, když se rozdrnčel zvonek. Sára málem nadskočila, připomněla si, co ji ráno vzbudilo.

„Pěkně se nasnídej,“ pokynula chlapci, „a vypij všechen čaj, ano? Jdu otevřít.“

„Kdo je to?“ zajímal se. „Zase ti lidi co tady byli ráno?“

„Ne. To je teta Ilona.“

„Aha…“ Oliver se pustil bez valného nadšení do snídaně. Tedy spíš se v kaši rýpal lžičkou, přesouval ji v misce zleva doprava a jeho obličejík vyjadřoval hluboký odpor.

„No čau,“ vydechla Ilona. „Od auta jsem běžela…“ omlouvala svůj zadýchaný hlas a drala se dovnitř. „Ta hnusná káva docela voní,“ nasála vzduch.

„Udělala jsem novou,“ vysvětlila Sára. „Pojď dál. Hm, pěkná mikina, jen by to chtělo o tři čísla menší.“

„Vtipná…“ nakrčila Ilona nos. „Docela jsem spěchala, byla po ruce. No, ale uznávám, že Tiborovi sedí líp,“ zamračila se na sebe do zrcadla a hned mikinu svlékla. Žluté tričko, které měla pod ní, ani trochu neladilo s oranžovými legínami. „No, jak jsem říkala. Nebyl čas,“ okomentovala s úšklebkem svou garderobu.

„Ahoj tetó! Budeš mě dneska hlídat?“

„Ne, teta přišla za mnou. Ty půjdeš do školky.“

„Bléééééééé…“ zakřenil se Oliver, čímž dal jasně najevo, co si o tom myslí.

„A dojez to,“ napřáhla Sára prst směrem ke skoro netknuté kaši.

„Fuj, to bych taky nejedla,“ ošila se Ilona, když usedla naproti Olivera ke stolu. „Je to pěkně hnusný, co?“

„Jo, to teda je,“ souhlasil Oliver zjevně nadšený, že má spojence.

„Hele, nezkoušej podrývat moji rodičovskou autoritu,“ zamračila se Sára. „A ty se v tom přestaň nimrat a koukej jíst, ať aspoň polovina zmizí. A honem, za chvíli musíme jít.“ Otočila se na Ilonu. „Promiň, nedošlo mi, že musím s Olíkem do školky. Jsem trochu mimo. Půjdeš s námi?“

„Proč ne,“ pokrčila rameny. „Oblečená na to jsem. Akorát bych si předtím dala jedno rychlé kafe.“

„Tady je.“

O patnáct minut později ve třech opustili dům.

Obě ženy se cestou bavily o obvyklých věcech a občas reagovaly na chlapcovy všetečné otázky. Ilona pochopila, že Oliver neví, co se přihodilo, a tak vyčkala, až ho odevzdaly vychovatelce a vyšly z budovy školky na chodník.

„Tak povídej, co se stalo?“ popadla Sáru za rukáv. „To k tobě přišli z kriminálky takhle ráno?“

„Jo. Chlap a ženská. Už nějak v šest. Byl to docela šok. Nejdříve se vyptávali na Kamila, na rozvod a takové věci. Pak ten komisař řekl, že Kamila někdo zabil. Doma v garáži. Hasákem.“

„Hm… No teda, to je docela drsné! Ale upřímně, on si to zasloužil. Beztak to byl zmetek,“ odtušila Ilona.

„Ježíš, Ilono… Já vím, že výkvět ctností to fakt nebyl, ale je po smrti.“

„No, já ho nelituju. Ty snad ano?“

„Já nevím. No, ne že bych ho zrovna litovala… Koneckonců jemu je to už jedno.“

„Tak vidíš,“ rozhodila Ilona rukama. „A ta jeho Soňa, co tě s ní podváděl, si teď nejspíš užívá krušné chvíle. Jak říkám, boží mlýny…“

„No, ne že bych jí to přála,“ zamumlala Sára. „Není to žádná moje kamarádka, ale vím, jaké to je, ztratit někoho blízkého.“

„Ty jsi tak měkkosrdcatá,“ zavrtěla nechápavě hlavou Ilona. „Jí určitě nevadilo, když tě vyšoupla z tvého vlastního domu a nahradila tě v posteli. Tvojí posteli,“ zdůraznila.

„Ale to je přece něco jiného,“ opáčila Sára.

„To je fakt,“ připustila Ilona. „Možná jsem moc zaujatá. Koneckonců Kamila jsem neměla nikdy v lásce, ani nevím, proč mi neseděl. Nakonec se ukázalo, že se můj nos nespletl, bohužel. A tu jeho Soňu jsem nikdy nepoznala, takže se na to nejspíš dívám z jiného úhlu než ty. Promiň, asi jsi z toho otřesená a já ti tímhle moc nepomáhám,“ omlouvala se. „Jak se cítíš?“

„Divně. Nejsem z toho zdrcená, jestli mi rozumíš. Poslední roky jsem k němu cítila jen odpor a vůbec… Dávno si ho nevážím ani jako člověka, ani jako otce svého dítěte. S tím, že byl zmetek, máš pravdu,“ odmlčela se. „Ale je to takové… Nevím, strašidelné.“

„No, to asi ano,“ přikývla Ilona. „Přece jen je to vražda. Na ty se většinou koukám v televizi. Takhle přímo je to jiné.“

Chvíli kráčely mlčky.

„Ti kriminalisté – ten komisař a ta inspektorka – mě podezírají, že jsem to udělala já, “ hlesla Sára.

Ilona se prudce zarazila v chůzi a otočila se k ní čelem. „Cože??! Ty?! Jak je to mohlo napadnout? Taková blbost!“

„Připadá jim to asi logické. Mluvili o majetku, snad si myslí, že jsem se nechtěla dělit…“

„Pitomost! Vždyť ty ses málem chtěla všeho vzdát!“ vykřikla Ilona popuzeně.

„No, říkala jsem jim to, ale asi mi moc nevěřili,“ vzdychla Sára. „A kromě toho nemám na tu dobu, co ho zabili, jak říkali, alibi. Ježíš, to zní děsně…“

„Jak to, že nemáš?“

„No, měla jsem pracovní schůzku a pak jsem se šla projít,“ vysoukala ze sebe. „Nevěří mi.“

„Proč ne? Ty přece vůbec nevypadáš jako chladnokrevná vražedkyně!“

„A jak vypadá chladnokrevná vražedkyně?“ opáčila.

„To je pravda,“ zamračila se Ilona. „Ale nic na tebe přece nemají, ne? A mají vůbec nějakou stopu? Viděl někdo něco?“

„Tak to mi neřekli. Asi ještě sami moc nevědí. Spíš si mě podávali, jako hodný a zlý policajt. Ta inspektorka byla pěkně nepříjemná. Měla jsem pocit, že by mě ze všeho nejradši hodně rychle šoupla za mříže,“ řekla pochmurně.

„A ten chlap? Komisař?“

„Taky žádný miláček, ale hrál spíš roli toho hodného. Ale to nic nemění na tom, že jsem podezřelá. Dokonce mi řekli, to se podrž, že nemám nikam odjíždět! Jde mi z toho mráz po zádech. Představ si, kdyby mě zavřeli! Co by bylo s Olíkem? Jsem z toho pěkně vystrašená. To mi nahání hrůzu víc než pomyšlení, jakým způsobem umřel Kamil.“

„To se zas tak moc nedivím,“ uznala Ilona. „Ale když na tebe nic nemají, tak tě nemůžou zavřít,“ dodala. „Aspoň tak to vždycky je v detektivkách. Ne že bych jich moc přečetla, ale je to logické, ne?“ pokoušela se o útěchu.

„Já nevím. Prostě mám strach.“ Sára vylovila z kapsy klíče, protože už dorazily k domu. „Máš ještě čas?“

„Jasně. Do jedenácti. To je moře času.“

„Super. Tak pojď, pokusím se udělat nějakou snídani, určitě jsi měla jen to kafe a jinak jsi nic nejedla.“

„Když to nebude ovesná kaše…“ pokrčila Ilona rameny. Sára zakroutila hlavou a ani přes vážnost situace se neubránila lehkému úsměvu. Ilona a její praktičnost a hubatost bylo přesně to, co dnes ráno potřebovala.

Našla v mrazáku toustový chleba, hodila do toustovače dva plátky a nakrájela sýr a zeleninu. Sama měla stažený žaludek, takže připravila jídlo jen pro Ilonu. Ta si ji kvůli tomu nesouhlasně měřila, ale nic neříkala. Sama se ostatně v jídle nimrala podobně jako předtím Oliver, ale statečně dojedla, protože se nechtěla Sáry dotknout.

Zatímco Ilona snídala, uvařila Sára konvici čaje, nalila si velký hrnek a chtěla se posadit ke stolu. Zazvonění mobilu ji vylekalo, až sebou škubla a pocákala čajem nejen své tričko, ale i podlahu.

„Jseš pěkně vycukaná,“ poznamenala Ilona.

„To jo…“ zamračila se Sára na displej. „To číslo nemám uložené.“

„Tak to neber.“

„Hm, radši to zvednu. Kdyby to byl někdo od policie,“ zamumlala. Ještě to tak, aby měli dojem, že se skrývám, dodala pro sebe v duchu.

„Prosím?“

„Sáro, jsi to ty? Nevěděl jsem, jestli máš pořád stejné číslo…“

„Kdo to…“ nechápala.

„Promiň, jsem celý zmatený,“ skočil jí ten hlas do řeči. „Tady Igor. Krška. Kamilův společník z KazKru. Známe se, jen jsme se pár let neviděli.“

„Aha, už si vzpomínám… Ahoj,“ protáhla překvapeně. „Nemám tvoje číslo v seznamu.“

„To nic. Kdysi jsme si je vyměnili, ale je to dlouho. Totiž, volám, protože… Chtěl jsem se zeptat, jestli jsi v pořádku.“

„Eh…?“ zvedla obočí.

„Já fakt melu páté přes deváté… Omlouvám se. Předpokládám, že víš, co se stalo Kamilovi?“

„Ano, to vím,“ odpověděla. „Byla u mě kriminálka.“

„Jo, u mě taky, před chvílí,“ jeho hlas zněl nešťastně. „Je to hrozné.“

„To je. Ale pořád nechápu, proč mi voláš,“ udělala nechápavý posunek na Ilonu, která se mimikou vehementně domáhala informace, kdo Sáře volá.

„Jen… Myslel jsem, že třeba potřebuješ společnost.“

„A proč? Přece víš, že jsme s Kamilem žili dlouho odloučeně. Kromě toho jsme se nedávno rozvedli. To, co se mu stalo, je tragické, ale nemám důvod se kvůli tomu složit nebo truchlit víc, než je přirozené. Taky rozhodně nepotřebuju tvou podporu. Neviděli jsme se, jak sám říkáš, několik let,“ dodala trochu sarkasticky. „Kdybych náhodou potřebovala útěchu, u tebe bych ji tedy asi nehledala.“

„Jsi na mě pěkně ostrá,“ odtušil trochu dotčeně. „Nemyslel jsem to špatně. Mrzí mě, že jsme se nevídali. Myslel jsem… kvůli Kamilovi a té jeho nové, však víš.“

„Vím. A taky vím, že ani předtím jsme nebyli nejlepší přátelé.“

„Jo… tak se na mě nezlob. Jen jsem… Napadlo mě, že bychom mohli třeba zajít na večeři.“

„Co prosím?“ zvedla mimoděk hlas o oktávu výš.

„Jen tak, nezávazně, zavzpomínat na staré časy. Víš, možná tu oporu potřebuju spíš já než ty…“ zarazil se.

„Nevím, jestli je na co vzpomínat. Mimoto mám malé dítě, jestli si to pamatuješ, takže nemůžu chodit po večerech ven.“ Malá lež, ale opravdu neměla v tu chvíli chuť smlouvat si něco jako rande s Kamilovým společníkem. Ano, dříve se sem tam sešli, dokud byl vztah s Kamilem ještě v pořádku, ale pak se docela odcizili. Možná je z té zprávy o Kamilovi opravdu otřesený a potřebuje si popovídat, jak naznačil, ale dvakrát se jí do toho nechtělo.

„Já vím. Myslel jsem, že by se to třeba dalo nějak zařídit.“ Jeho tón byl skoro prosebný. Málem jí ho začalo být líto. Ale přesto znovu odmítla.

„Igore, opravdu ne. Snad jindy, ale dneska jsem příliš unavená. Přece jen je to dost náročný den. Promiň, musím už končit. Možná bys měl zavolat spíš Soni, ta bude útěchu potřebovat docela určitě,“ dodala, aniž se snažila skrýt jízlivý podtón.

„No, to se mi zrovna nechce. Ona mi nikdy nepadla do oka. Nemá úroveň a tobě nesahá ani po kotníky,“ pokusil se o lichotku. Snad to myslel i upřímně, Sára měla odjakživa tentýž dojem, kdykoli Soňu viděla. „Vypadá a chová se jako lepší šlapka. Nechápu, kam dal Kamil oči a rozum, že si s ní začal.“

„To je celkem jedno, náš vztah skončil dřív, než ji potkal,“ pokrčila rameny Sára. „Ale teď už budu opravdu končit. Měj se a drž se,“ dodala. Ukončila hovor, přestože Igor ještě něco povídal.

„Igor? Ten Kamilův kolega, teda pardon, společník?“ povytáhla Ilona obočí a otřela si rty ubrouskem. „Mimochodem, výborný toust, díky. Mám žaludek taky trochu na vodě z těch dnešních událostí, ale udělal mi dobře.“

„To jsem ráda. Jo, Igor. Nechápu, proč se ozval, neviděli jsme se jakou dobu.“

„A co chtěl? Teda kromě toho, že tě asi někam zval, jestli jsem to dobře pochopila.“

„To pochopila. Byli u něj taky policajti a on měl péči, jestli nepotřebuju jeho oporu. Pche,“ odfrkla si. „Nechápu.“

„Tak to víš, taky to pro něj byl šok. Nezapomeň, že na rozdíl od tebe, nebo i ode mě, ti dva byli kámoši a byli spolu denně v kontaktu v práci. Vedli spolu firmu. Chodili se opíjet nebo na ten jejich přiblblý golf. Zas tak moc toho fešáka neznám, až na to, že mi připadal jako slušný narcis, co se pamatuju, ale určitě měl ke Kamilovi blíž než ty.“ Ilona se zamyslela. „Hm… no, možná se bojí o tu firmu, co s Kamilem vlastnili. Nemáš na ni nějaký nárok, myslím finanční, když je teď Kamil po smrti?“

„Podle Švehlíka mám,“ přikývla zamyšleně Sára. „Ale to bych asi měla i v případě rozvodu.“

„No ale je logické, že když Kamil nežije, bude to muset řešit s tebou. Vlastně jsi teď dědička.“

„To je asi pravda,“ prohnětla si rukama zamyšleně šíji. „Ale nic o tom neříkal. Připadlo mi, že spíš potřebuje povzbudit nebo tak něco. No, ale nejsem samaritán, že?“ vzala utěrku a šla setřít čaj z podlahy. „A navíc dneska opravdu nemám náladu na staronové známé.“

Otevřela lednici a vytáhla láhev slivovice. „Je tak akorát čas trochu otupit napjatý mozek,“ zatřepala s ní ve vzduchu. „Opravdu musíš v poledne na tu schůzku?“

„K čertu,“ zavrčela Ilona a hrábla do kapsy pro mobil. Během minuty přesunula jednání na další týden a znovu telefon schovala.

„Nalévej,“ mávla rukou na Sáru. „Mám pocit, že se ze mě vedle tebe během posledního měsíce stává flákač a alkoholik, ale vsaď se, že je mi to úplně putna.“

Jungr se Zikovou seděli v jednom ze stísněných boxů bistra, umístěného příhodně přes ulici naproti policejní stanice. Už proto se stalo všeobecně oblíbeným místem pro snídaně, svačiny nebo i rychlé obědy. A taky pro nekonečné diskuze. Povětšinou byli místními hosty policisté a zaměstnanci stanice, takže na ně každou chvíli někdo zavolal na pozdrav nebo prohodil nějakou poznámku. Od živé debaty je to ovšem nijak nevyrušovalo.

Objednali si něco mezi pozdní snídaní a brzký obědem, místní klasiku: hamburgery s mletým hovězím a strouhaným sýrem. Každopádně za sebou měli rušnou noc a sotva tak čas na mizernou kávu z automatu, takže jim křupavé pečivo s tučnou náplní připadalo jako nebeská mana.

„Je studená jako psí čumák,“ olízla si Ziková z prstu kečup.

„Myslíš, předpokládám, paní Kaznerovou,“ odtušil Jungr a přivřel oči. Do mysli se mu neodbytně vkrádal pohled do jejích velkých modrých očí… a taky na ten její tenký župánek… a na to, co se pod ním rýsovalo…

Kristepane!!! Na co to myslíš?!

Odkašlal si, než znovu promluvil. „Nevím. Mně přišla spíš vystrašená a hlavně dost nervózní. Každopádně z tebe musela mít nahnáno. Bylas docela drsná,“ dodal a zadíval na kolegyni, nerušeně žvýkající svou porci.

„Tsss…“ utrousila s úšklebkem, polkla a přezíravě na něj pohlédla. „To jsem musela. Už kvůli tobě. Zdálo se mi to, nebo jsi před ní tál jako sněhová koule v pekle?“

Popadl sklenici s nealkoholickým pivem a zhluboka se napil s přáním, aby to byla vodka. Ziková mu viděla až do žaludku. Nebo ještě níž… Prokrista, z toho by mohl být malér! Musí si držet od Kaznerové odstup, zvlášť jestli se ukáže, že opravdu utloukla manžela hasákem.

„To má být otázka, nebo konstatování?“ odvětil ledabyle. Tedy aspoň doufal, že to ledabyle vyznělo.

„No, já jen doufám, že kvůli naší podezřelé číslo jedna nemáš pnutí v kalhotách,“ řekla sžíravě. „Všimla jsem si, jak na ni zíráš. Tyhlety paničky nesnáším. Bezbranně koulí bárbínovskýma očima, klepou se strachy a chlapi s mozkem v rozkroku kvůli nim ztrácejí nejen soudnost, ale i rozumný úsudek.“

„Nepřeháněj,“ ohradil se ostře. „Žárlíš snad na drobné modrooké blondýnky?“

„Není blondýna. Má světle hnědé vlasy,“ prohrábla si Ziková své kudrnaté mikádo, na které byla právem pyšná. Neobvyklá nazrzlá barva i divoké kučery byly její chloubou, zřetelně ji odlišující od ostatních žen.

„To je jedno,“ mávl Jungr rozmrzele rukou. Podle něj byla blond a tečka. „Nechej si pro sebe své sexistické závěry a pamatuj, že je to tvůj první případ na kriminálce. Jsi přehnaně horlivá honem to uzavřít.“

„Tak to tedy ne!“ odmítla jeho tvrzení. „Musíš přece uznat, že je víc než podezřelá. Alibi nemá. Motiv by zato měla. Byla nervózní, div že nevyletěla z té své sametové kůže,“ ušklíbla se jedovatě a zkoumala, jak Jungr zareaguje. Mohutně se zakousl do hamburgeru. Nemohla tušit, že by se se stejnou vervou nejradši zakousl do jejího krku, aby ji umlčel. Její oči byly skutečně bystré. Postup do kriminalistického týmu si určitě vysloužila právem. Jen ji nemusel dostat za parťáka právě on. A zrovna když vyšetřují ženu, která se mu hned při prvním setkání nepochopitelně zaryla pod kůži, aniž věděl čím.

„Nemůže vysvětlit, kde se procházela, nikdo ji neviděl,“ pokračovala dál Ziková. „Na manžela – nebo exmanžela – měla zlost, chtěl ji, jak je zjevné, připravit o majetek. Volal jí a řekl, kde je. Mohla klidně stihnout zajet tam, umlátit ho hasákem, převléknout se a zajet pro kluka k té hlídací paní. Mimochodem mě zajímá, v kolik přesně tam dorazila. Neozval se ti ještě Wagner ohledně přesné doby úmrtí?“ Wagner byl jejich soudní lékař.

Jungr zavrtěl hlavou, jelikož v ústech žvýkal zbytek hamburgeru. „Zatím ne,“ odpověděl, když sousto polkl.

„A co myslíš o tom Krškovi? Když už jsi tak rozjetá,“ dodal s lehkou ironií. Nelíbilo se mu, jak byla proti Kaznerové zaujatá, i když musel uznat, že všechno, co říkala, má logiku. Kaznerova manželka byla v tuto chvíli opravdu hlavní podezřelá, jediná měla motiv a dokonce příležitost, a její alibi stálo na vodě. Wagnerova zpráva by jí mohla trochu pomoct, ale nespoléhal na to. A nelíbilo se mu, jak moc si přál, aby hlavní podezřelá měla na dobu vraždy neprůstřelné alibi.

„Krška? Ten byl opravdu šokovaný. Takový hezounek, co musí mít kravatu vždycky sladěnou s ponožkami i se spoďáry, čistě kdyby náhodou. Elegán… Emoce moc neprojevil, ale celkově se zdálo, že mu ještě pořádně nedošlo, co se stalo. A proč by jen tak, zničehonic, zavraždil svého společníka? Podle zaměstnanců spolu vycházeli dobře. Chodívali na tenis, squash, asi i na pivo… I když mně k němu pivo nesedí. Toho šacuju na drahý koňak. No, ale to s naším případem nesouvisí.“

„Je fakt, že motiv – v tuto chvíli – neměl. A může dokázat, kde byl po dobu vraždy,“ doplnil Jungr. Podle výpovědi měl Igor od jedné do tří jednání s klientem, odtud jel rovnou do fitnessu, zapsal se ve tři deset a odešel poté, co si po cvičení dal na protažení deset bazénů, tedy krátce před pátou. Vrátil se ještě do kanceláře, kam dorazil chvíli po sedmnácté hodině. Z kolegů tam už byl jen jeden projektant, který doháněl termíny, a pak uklízečka. Oba mu mohou potvrdit, že odcházel až po sedmé. A večer strávil se svou aktuální přítelkyní. „Pokud nelhal, což nebude problém zjistit, neměl zkrátka kdy ten čin spáchat,“ přejel si dlaní obličej.

„Mohl někoho zaplatit.“

„Myslíš profesionála?“

„Proč ne?“

„A jaký by měl důvod?“

„Hmm… Nevím. Podnikatelské spory?“

„O žádných nevíme. Ale z očí ho nepustíme. Mimochodem, dobrý postřeh.“

„Dík,“ zatetelila se.

„Pak tady máme Soňu Hurychovou, přítelkyni.“

„Která ho v té garáži pozdě večer našla a pro hysterii jsme ji doteď nemohli vyslechnout,“ podotkla.

„Což mi připomíná, že bychom to mohli zkusit znovu. A taky zajedeme k té hlídací paní… Jak se…“ prohledal si kapsy a vytáhl zmačkaný lístek s poznamenaným telefonem a adresou paní Langové a doktora Švehlíka. „K paní Langové. A za právníkem paní Kaznerové. Dneska to bude dlouhý den.“

„Stejně si pořád myslím, že první dojem je nejsprávnější.“ Ziková si setřepala drobky z rukou a odsunula prázdný talíř.

„To nemusí být vždycky pravda,“ oponoval Jungr. „Mluví z tebe nezkušenost.“

„Hele, nerýpej, jo? Správný úsudek a zkušenosti nemusí souviset. Ty třeba máš ten úsudek zkreslený modrýma očima a pevnýma dvojkama pod sexy župánkem,“ navezla se do něj.

Zamračil se, protože se nebezpečně blížila k pravdě. „To opravdu nemám, nenech se mýlit,“ ohradil se příkře. „Samozřejmě paní Kaznerovou z podezřelých nevylučuju. Ale nemůžu bez důkazů tvrdit, že to udělala ona. Tak například Kazner byl docela vysoký člověk. Hasák je těžký nástroj a ona je dost křehká. Mohla by mít problém ho vůbec použít.“

„Myslíš použít tak, že s ním v afektu umlátila svého ex? Klidně ti jako křehká žena předvedu, jak taková osůbka může tímhle nářadím ve vzteku mávat líp než vařečkou.“

„Ty nejsi křehká žena,“ uchechtl se uštěpačně, čímž ji dost naštval.

„Trhni si,“ odsekla a dopila svou minerálku.

„Popisuješ vraždu v afektu, což by na jednu stranu bylo možné. Na druhou na tom hasáku nebyly žádné otisky. Ten, kdo ho zabil, měl buď rukavice, nebo otisky pečlivě odstranil. Obojí by bylo promyšlené. I když,“ zamyslel se krátce, „v tomhle ročním období mohl mít vrah na rukou i obyčejné rukavice.“

„To určitě. Kaznerová má jistě v šatníku několik párů pěkných kožených rukaviček.“

Mrsknul po ní pohledem. „Zkrátka jsi zaujatá. Já ne. Pokud to udělala, obviním ji jedině s pádnými důkazy.“

„Prostě ji obhajuješ, protože když si na ni vzpomeneš, myslíš ptákem,“ odrazila ho vztekle a zamračila se.

„Tak co teď, jdem na madam Hurychovou?“ změnila pro jistotu téma, protože si to s ním přece jen nechtěla moc rozházet.

„Jdem,“ vstal a raději nereagoval na její poslední poznámku. Na plastikový tác naskládal nádobí a odnesl je do boxu z nerezového plechu. Ziková ho následovala k vozu. Celou cestu k vile Kaznerových mlčeli.

Před domem parkovala dvě auta. Garáž byla zavřená a opatřená policejní páskou. Vyšli po dvou širokých schodech k hlavnímu vchodu a Jungr důrazně stiskl zvonek. Po chvíli se ozvaly uspěchané kroky a dveře se otevřely dokořán. Jungr poznal paní Hurychovou starší, která byla u dcery už v noci a snažila se, bez jakéhokoli úspěchu, zmírnit její hysterii a nezvladatelný pláč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sametová kůže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.