Tento překlad byl vydán s laskavou finanční podporou NORLA.

Kniha vychází ve spolupráci s Hagen Agency, Oslo.

Copyright © Schibsted Forlag AS, 2010

V norském jazyce vyšlo v nakladatelství Schibsted Forlag AS, Oslo.

Translation © Eva Dohnálková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-637-1

ISBN mobi 978-80-7462-639-5

Once in a lifetime

you live and love

once in a lifetime

you die

once in a lifetime

the sun goes down

protect and survive

C. MacDonald – Runrig

Kapitola 1

Landegode

Vzhledem k tomu, že mezi třiačtyřiceti obyvateli ostrova neměli žádné vrstevníky, drželi ti dva kluci při sobě v dobrém i zlém. A pokud se celé vaše dětské hřiště sestává z jednoho ostrova a přilehlých ostrůvků, je třeba využít každý jejich čtvereční metr. Proto se vydali ke skalkám na pobřeží zkontrolovat, co moře od jejich poslední výpravy vyplavilo. Jestli nenajdou něco, co by stálo za to. Ostrý vítr ze severozápadu se po několika dnech překvapivě utišil a vanul teď mírněji od jihovýchodu, a i když šli přímo proti němu, už nezalézal mrazivě za nehty, ale spíš jen tak zčerstva pofukoval. Drželi se na hranici mezi suchou částí svahu a kluzkými skalami potaženými mořskými řasami, ani ne metr nad mořskou hladinou. Měli na sobě záchranné vesty – nutný předpoklad toho, aby se mohli pohybovat samostatně. Oba sice uměli plavat, ale divoké vodní proudy by nepřekonal žádný dvanáctiletý kluk.

„Dneska jede Vesterålen,“ ukázal jeden z kluků na loď v dálce. Která z lodí to je, se nedalo na tu vzdálenost vůbec přečíst.

Ten druhý napnul zrak a mlčky přikývl. „Má čtvrt hodiny zpoždění,“ konstatoval a bezpečně se přenesl přes metrovou trhlinu.

Šli dál, balancovali na lesklých skalkách a přitom stále pátrali po nových objevech. Když minuli úpatí jedné ze skal, upoutal jejich pozornost nějaký zvuk.

„Pšt!“

„Co to je?“

„Tak sakra poslouchej.“

Vánek přinášel zvuk, který se nepodobal ničemu, co znali.

„Nemohl by to být tuleň, co někde uvízl?“

Stáli mlčky a soustředili se na zvuk, který zazníval stále zřetelněji.

„Tak tohle není tuleň ani náhodou.“

Kluci se rozběhli, jak nejrychleji to v terénu šlo, a jenom několikrát se zastavili, aby se ujistili, že běží správným směrem. Vystoupali na jedno ze skalisek, lapali po dechu a vyčkávali. Zvuk zazníval v krátkých opakovaných záchvěvech.

„Jde to támhle z té pukliny. Muselo tam nějak uvíznout.“

„Muselo?“

„Nějaké to zvíře. Já nevím.“

Dali se k moři, teď už trochu soustředěnější, jako kdyby jim něco bránilo. Puklina se táhla skaliskem jako otevřená rána. Když se přiblížili jejímu okraji, klekli si na všechny čtyři a těch pár posledních metrů překonali takto. Zvuk utichl a oni se opatrně vyklonili. Mezi skalisky kdosi klečel. Voda mu sahala nad pás. Když sebou trhl, kňučivě u toho zasténal a oni si všimli, že klečí na malém kameni. Při dalším škubnutí se ukázalo, že ruce má připoutané pod vodou. Pak znovu ten zvuk, jako řev zvířete ve smrtelném strachu. Marně se pokoušel osvobodit, zvedal hlavu k šedivému nebi a znovu zabral.

„Haló?“

Volání vyvolalo novou vlnu křečí a vzduch prořízl řev.

„Haló?“

Tentokrát neznámý ztuhl, jako by usilovně hledal nějaký důkaz, že hlas není jen pouhou iluzí.

„Potřebujete pomoc?“

Muž se zoufale rozhlížel kolem sebe. Zahlédl je v periferním vidění a pokusil se otočit, ale dopadlo to tak, že sklouzl do vody. Nový řev, to jak se znovu snažil vyhrabat na kámen. „Pomozte mi.“ Hlas měl chraplavý, slova mu vázla v krku.

Opatrně k němu slézali puklinou. Rozšířenýma očima sledoval každý jejich krok, jako kdyby je pouhé mrknutí oka mohlo změnit v přelud a rozplynuli by se jako všechny ty přízraky před nimi. Zcuchané vlasy mu splývaly jako kluzké vodní řasy, pod nimi prosvítala bledá pokožka hlavy.

„Co se stalo?“ Zastavili se na vzdálenost natažené paže od něj.

„Pomozte mi.“ Neznámý se pokusil zvednout ruce, ale znovu sklouzl.

Vrhli se k němu, a když se ho snažili vytáhnout, narazili na řetěz.

„Jak se vám podařilo...“ I pod zčeřenou vodou bylo zřetelně vidět, že má nasazená pouta. Zahlédli i železný kruh připevněný ke skále v hloubce asi jednoho metru.

Nové trhnutí řetězem a mužův zmodralý bledý obličej se stáhl v bolestné grimase. Ale žádné slzy, žádné vzlyky, jen strachem zkřivená tvář.

„Který šílenec tohle udělal?“

Muž se podíval někam za ně a pohodil hlavou.

Kapitola 2

Bergland, 90 kilometrů severně od Bodø

Doléhaly k nim vytrvalé, poklidné údery a ve vlnách se zrcadlilo zamlžené podzimní slunce. Starší manželé se vydali podél skal. On, několik kroků před ní, jí pomáhal bezpečně sejít. Dole na pláži ji vzal za ruku a v bezpečné vzdálenosti od vln kráčeli dál. Šli tudy nesčetněkrát, ale stejně si dávali na čas, užívali si přítomnost toho druhého a vychutnávali okolí. Čas od času mu položila hlavu na rameno a na něco ukazovala. Pak chvíli postáli, on souhlasně pokýval a šli dál.

Když se přiblížili k zátoce na druhé straně, znovu se zastavili. Zase si něčeho všimla a ukazovala na to. I když nebylo poznat, co to moře přináší, upoutalo to její pozornost a zůstali stát.

„Co to je?“ zeptala se.

„To vážně nevím.“

Stáli mlčky. Ještě pořád se drželi za ruce.

Předmět připlaval blíž a on cítil, jak mu tiskne ruku silněji. „Vypadá to jako nějaká panenka,“ ozval se.

„Zapomenutá hračka, kterou unáší moře.“

Nemohl s ní hned souhlasit: „Spíš ji někdo pustil po vodě. Vypadá to, jako by ležela na nějakém malém voru.“

„U všech svatých... nenašli tady nějakou starou panenku na voru minulý týden?“

„No ano.“

Vlny brzy donesly malý vor posledních pár metrů ke břehu, on se mu brodil naproti a opatrně jej zvedl. Vor byl vyrobený z lýka s pažením a celý ho ještě napříč křižovaly provázky, aby z něj panna nevypadla.

Podal jí ho. „Panenka na výletě.“

Zůstala stát a civěla na to s výrazem, který nedokázal interpretovat. „Porcelánová panna.“

„Stará?“

Přikývla a oči přitom nespouštěla z panenky. Vybledlé barvy. Uvažovala, že sukně byla dříve černá, nyní vybledla do špinavě šedé a kdysi křídově bílá pleť na sobě měla zažloutlé skvrny. Opatrně pannu odvázala z voru a podržela ji před sebou. „To se mi nelíbí.“

„Někdo prostě jenom tu pannu chtěl poslat novému majiteli.“

Dál pannu zkoumala a opatrně jí otáčela. „Takové panenky se dneska už neprodávají. Proč dvě takové během jednoho týdne? To vypadá jako... nějaké znamení.“

„Ale no tak, Ado.“

„Jako kdyby... já nevím.“

Objal ji. „Jako kdyby co?“

Povzdechla si a zachvěla se. „Jako by se někdo snažil skrze tu panenku vykřičet svoji beznaděj.“

Kapitola 3

Bodø

Evil walks behind you

Evil sleeps beside you

Evil talks arouse you

Evil walks behind you

„Přemýšlel jsi někdy nad tím, co ten ochraptělej blbec vůbec zpívá?“ Chlapci bylo dvanáct a půl roku a nedbale se rozvaloval na sedadle spolujezdce opřený o dveře.

„Vlastně tak úplně ne. Hlavní je, že mi z toho běhá mráz po zádech.“

„Ježiš!“ obrátil kluk oči v sloup. „Hlavně ta kazeta je už úplně ohraná. Máš ji tady už přes sedm let.“

„Do téhle dva čtyři jedničky se žádný přehrávač na cédéčka dávat nebude,“ poplácal vrchní inspektror Rino Carlsen láskyplně přístrojovou desku a lišácky se na syna zadíval. „A víš proč?“

Chlapec se znovu zašklebil.

„Tohle je bezhiphopová zóna, brzo poslední svého druhu. Do těchhle dveří žádný Puff Duffy nebo Dust Daddy nesmí.“

„Puff Daddy. Vlastně se teď jmenuje P. Diddy.“

„To máš fuk. Žádnej přihrbenec v pletený čepici a s kalhotama na půl žerdi mi v týhle káře ty svoje naštvaný stížnosti vyřvávat nebude.“

„Víš, že osmdesátý léta jsou už dávno pryč?“

„Jednou tě přesvědčím, Joakime. Připrav se na to.“

Joakim Carlsen si stáhl čepici přes oči a demonstrativně vzdychl. Vlastně byl na svého tátu hrdý a většina jeho úvah mu připadala zábavná. Svým zvláštním způsobem to byl rozhodně vtipný táta, který se od těch ostatních odlišoval. Nejenom tím, že pracoval jako policista, ale taky tím, že se zasekl v čase někdy před pětadvaceti lety. Šlo si jen stěží představit, že otec někdy zlatá osmdesátá opustí. Něco podobného naznačovala i matka při odpovědi na otázku, proč se odstěhovala. „Vyrostli jsme,“ říkávala. „Totiž, já jsem vyrostla a on zapustil kořeny.“ Joakimovi nečinilo žádné potíže tomu vysvětlení uvěřit, protože nejen to tyrkysové Volvo se od roku 1985 nezměnilo. Rino Carlsen už dávno našel své pravé já a nikdy neměl potřebu ho nějak vylepšovat.

„Vyložím tě u benzinky. Nedovedu říct, kdy budu doma, máme nový případ.“

„Vraždu, znásilnění nebo někdo močil na veřejnosti?“

„Případ,“ zopakoval a bliknul, že odbočuje.

„O. K. Pozvu si pár kámošů. Říkal jsem si, že trochu vohulíme stereo,“ vyklouzl Joakim ze sedadla. „P. Diddy,“ dodal a zabouchl za sebou dveře.

Rino mu zahrozil pěstí a široce se usmál. Syn mu na to odpověděl gestem, které si v poslední době oblíbil a které pravděpodobně nějak patřilo do toho hiphopového světa. Byl to synův nápad, aby ho Rino s bývalou ženou měli ve střídavé péči. Vůbec se zdálo, že rozvod zvládl bez hořkosti a smutku, snad díky tomu, že se všechno odehrálo bez povyku. Nedošlo k žádným klasickým konfliktům, až teprve před pár týdny, kdy žena Rina textovou zprávou požádala, aby souhlasil s tím, že Joakim podstoupí léčbu Ritalinem. To na chvíli začal vidět rudě. Žádala po něm, aby souhlasil s poměrně spornou diagnózou a s tím, že bude chlapec brát stimulující drogu. V době, kdy se rodiče za každou cenu snaží udržet děti od těch svinstev co nejdál. Jistěže měl Joakim problém se uklidnit a tím pádem i problém přizpůsobit se školní rutině, ale nasadit mu léčbu, která v praxi znamenala dopovat ho od rána do večera, to bylo přinejmenším přehnané. Stiskl volant pevněji. Jestli se má Joakim dopracovat vnitřního klidu tak, že si bude házet s matčinými CD Ronana Keatinga jako s talířem, tak prosím. Souhlas ale jen tak nedostane.

O pár minut později zaparkoval před nemocnicí a našel oddělení akutního příjmu. Ohlásil se u přepážky a okamžitě ho vzali do kanceláře, umístěné asi v polovině chodby.

Lékařův vzhled prozrazoval, že se nachází v pozdní pubertě, ale vystupoval jako člověk s mnohaletými zkušenostmi. Zkoumavě si Rina prohlížel: „A vy jste?“

„Policista,“ pokrčil Rino omluvně rameny a natáhl ruku. „Rino Carlsen. Polovinu útvaru zaměstnává návštěva pana ministra. Vlastně zaskakuju za kolegu, který taky už za někoho zaskakoval.“

Lékař souhlasně přikývl. Bez pochybností přijal, že člověk v riflích, který tady před ním stojí, je policista. Pak se s obavami zadíval do počítače, jako by se všechno pacientovo utrpení přesunulo z těla na hard disk. „Musím vás požádat, abyste to omezil jenom na to nejnutnější. Nanejvýš deset minut. Když jsme ho přijímali, byl na tom zle, jak po psychické, tak po fyzické stránce. Omrzliny jsou zrádné. Některých si člověk ani nevšimne, dokud nepoškodí kůži, například v obličeji, kde je kůže silnější. Ruce jsou naproti tomu citlivější, než si většina lidí myslí. Omrzliny z ledové vody jsou navíc něco úplně jiného než omrzliny od ledového větru. Tenhle člověk si myslel, že nejstrašnější bolest svého života má už za sebou.“

„A má?“

„Měl, dokud mu promrzlými cévami znovu nezačala proudit krev. Miliony jehliček, které bodají do citlivých nervových spojů.“

Rino věděl, jaké to je, když je člověku zima na ruce – v zimním období bylo jeho Volvo pěkně nevypočitatelné. „Máte nějakou představu, jak dlouho měl ty ruce ve vodě?“

„Až moc dlouho. Hrozí mu trvalé následky. V konečném důsledku amputace, ačkoliv teď je samozřejmě moc brzo cokoliv hodnotit.“

„Ale bavíme se tu řádově o hodinách.“

„To rozhodně.“

Vrchní inspektor cítil, jak se mu pod kůží rozlézá chlad. „No, ukážete mi, kudy k němu?“

„Ještě jedna věc. Při přijetí by se jeho stav dal přirovnat k psychóze.“

„A teď...?“

„Reaguje přiměřeně, ale potřebuje od toho traumatu odstup, ne ho prožívat znovu. Jak jsem říkal, maximálně deset minut.“

Prošli dvěma chodbami a doktor mu naznačil, aby zůstal stát. Pak strčil hlavu do dveří. O pár vteřin později na ně mlčky kývla zdravotní sestra opouštějící pokoj. Lékař zaťukal prstem na hodinky a otevřel mu.

Pacient napůl seděl v posteli opřený o její zvednuté čelo. Ruce měl zafačované a položené na vyvýšeném opěrátku a nepřítomně na Rina zíral.

Jeho identitu už potvrdili. Šlo o Kima Olaussena.

Rino si přitáhl židli pro návštěvy blíž k posteli a posadil se. „Jmenuju se Rino Carlsen. Pracuji na policejní stanici tady ve městě. Toho obleční si nevšímejte, zavolali mě rovnou z domu.“

Mužův výraz se nijak nezměnil.

„Nebude vám vadit, když vám položím několik otázek?“

Pořád žádná reakce.

„Ten kluk v bílém plášti mi dal deset minut. Jestli to bude brát moc vážně, tak mi teď zbývá devět. Nebude vám vadit, když půjdu rovnou k věci? V tom případě nejdřív to základní: víte, kdo za tím zločinem stojí?“

Muži se zachvěl spodní ret a pak se ozvalo chraplavé: „Ne.“

Zhruba před třemi lety se stalo něco podobného. Jiného muže tenkrát také někdo připoutal s rukama pod vodou. Předtím ho unesl z jeho vlastního domu a na místo ho odvezl v želízkách a s kapucí přes hlavu. Až dodneška se z toho činu nikdo nezodpovídal a z případů, které se Rinovi nepodařilo objasnit, ho právě tenhle tížil nejvíc. Když mu oznámili, co se na ostrově Landegode událo, připadalo mu to jako výsměšná připomínka.

„Můžete mi říct, co se stalo?“

Muž zíral nepřítomně, a tak otázku zopakoval.

„Srazil mě...,“ promluvil apaticky. Pravděpodobně do něj nacpali léky proti bolesti. „...chystal jsem se zavřít.“

Teprve teď Rinovi došlo, že muži se špatně mluví. Namohl si hlasivky tím zoufalým křikem. „A pracujete kde?“

„Ve Sklepě.“

Takže v jednom z nejpochybnějších podniků v Bodø. „Byl jste sám?“

Pomalé mrknutí a smutný výraz, který jako by měl naznačit, že byl sám na celém světě. „Uklízím to nejhorší. Aby to bylo hotové před dopolední směnou.“

To nejhorší. Vybavil si obraz mladických flámů, který se ale hned snažil potlačit.

„Takže jinými slovy někdo, kdo se schoval v místnosti.“

Chvíli trvalo, než se dočkal odpovědi. „Určitě to tak udělal.“

„Viděl jste ho?“

„Okamžitě jsem omdlel.“

„A když jste se probral?“

Zase ten nepřítomný pohled. „Bylo mi zle a chtělo se mi zvracet. Kromě toho jsem měl něco přes hlavu.“

„Nějakou kapuci?“

Prudký záškub způsobil, že se kovové části postele rozvrzaly. Muž začal na okamžik dýchat zrychleně, ale postupně se dech uklidnil. „Možná nějaký pytel. Každopádně to propouštělo dost vzduchu, abych mohl dýchat.“

„A vidět?“

Zamítavě zavrtěl hlavou.

„Bylo jich víc?“

Hruškovitý obličej se stále více propadal do polštáře. Ten způsoboval, že tváře vypadaly ještě ochableji než ve skutečnosti. „Jenom jeden.“

„Určitě?“

Ticho si Rino vyložil jako souhlas. „Co se stalo dál?“

„Většinu toho mám v mlze. Ale nakonec jsem pochopil, že ležím v kufru. Došlo mi to, teprve když mě vytáhl ven.“

„Jak vás dovezl na místo?“

„V kánoi.“

Takovou odpověď inspektor nečekal. „V kánoi?“

„V něčem úzkém a těsném. Příčné výztuhy mě dřely do ramen a do boků. Musela to být kánoe.“

Rina napadlo, že v kánoi na Landegode lidi často nejezdívali, takže pokud by někdo byl vzhůru a všiml si toho, určitě by ho to zaujalo. „Máte představu, kdy v průběhu noci k tomu zhruba došlo?“

„Zavíráme v půl třetí, takže to muselo být chvíli před třetí. Do svítání to byla celá věčnost, nebo mi to tak aspoň připadalo. Když tam tak sedíte a přemýšlíte, jak vysoko voda vystoupá...“ Další záškub těla jako by dosvědčoval, že vzpomínky jsou ještě velmi živé. „Povolil mi provaz a chtěl, abych pomalu počítal do tisíce. Pak jsem si mohl z hlavy sundat tu látku. A tak jsem počítal. S vteřinovými rozestupy a v rukou mi přitom pulzovalo tisíc ďasů. Myslím, že možná kvůli tomu jsem se neodvážil počítat rychleji. Děsil jsem se, že až si tu kapuci sundám, zjistím, že mi něco udělal s rukama. Jako kdybych je tam neměl. Cítil jsem jen šílenou bolest.“

Rino zaťal pěsti. „Na skále, hned vedle místa, kde jste seděl, jsme našli kresbu. Myslíme si, že ji tam dal pachatel.“

Žádný výraz souhlasu či nesouhlasu. Jen prázdný, skelný pohled.

„Ty panáčky zřejmě načmáralo nějaké dítě. Za jiných okolností by si jich člověk ani nevšiml, ale v kombinaci s takovým sadistickým činem...,“ sklonil se Rino blíž, „...se zdá pravděpodobné, že to něco znamená. I ten způsob, jakým kresbu připevnil. Nejjednodušší by bylo položit ji na nějaký kámen a v rozích zatížit malými kamínky, aby neuletěla. Ale přilepit ji na hladkou skálu...“

„Chtěl, abych to viděl.“

„To si taky myslíme. Otázka zní – proč.“

„Nepřemýšlel jsem o ničem jiném, ale popravdě, nemám ani tušení, kdo to udělal a proč.“

Rina odpověď nepřekvapila. I v předchozím případě našli, očividně stejnou, kresbu a ani oběti, ani vyšetřovatelům se nepodařilo přijít na její význam. Ani Rinovi, který ji měl několik měsíců přilepenou na zdi před sebou, dokud i on nerezignoval.

„Co ten podpis?“ I ten byl stejný jako minule. Iniciály O. D. v levém dolním rohu.

Muž se pokusil zavrtět hlavou.

„Nic vám to neříká?“

„Nic.“

Vtom se otevřely dveře. Vešla sestra: „Doktor Berg vás upozorňuje na dohodnutý čas.“

Rino cítil neodbytnou potřebu vzkázat po téhle spojce doktorovi něco, co by ho uzemnilo, ale ovládl se a namísto toho se otočil k muži v posteli: „Nebude vám vadit, když to o pět minut natáhneme? Já bych to doporučoval. Možná si ještě pamatujete ze školy, že záskok je vždycky hodnější než běžný učitel. A dneska tady zaskakuju já.“

Muž souhlasně přikývl.

„Poproste doktora, ať vynuluje stopky,“ obdařil sestru širokým úsměvem. To většinou přesvědčilo i ty nejzatvrzelejší, to měl vyzkoušeno.

„Zkrátím to. Častokrát se stává, že když člověk nemůže využívat některý ze smyslů, ve vašem případě zrak, ostatní smysly se zostří a člověk podvědomě vnímá věci, kterých by si jinak nevšiml. Chci tím říct, že pravděpodobně o pachateli něco víte, ať už si to uvědomujete nebo ne. Možná nějak zvláštně voněl, možná byste mohl odhadnout, jak byl vysoký, z toho, jak vás zvedl nebo nesl. Dál může být typický třeba tón hlasu nebo dialekt.“

„Byl silný.“

„To je aspoň něco.“

„Hodně silný.“

„Ano? Kvůli čemu si to myslíte?“

„Když mě svazoval, tak mě vlastně držel skoro celou dobu jenom jednou rukou.“

Vrchnímu vyšetřovateli očekáváním úplně poskočilo srdce. Poprvé v průběhu dnešního dne.

„Zavadil jsem rukou o něco, co vypadalo jako guma, a říkal jsem si, že je to nějaký neopren.“ Těžce polkl. „Bál jsem se, že se mě chystá utopit.“

V tu chvíli na Rina přešlo něco z mužova hrozného zážitku, protože jestli se v inspektorově bezstarostné a harmonické mysli objevoval nějaký děsivý stín, tak to byl strach z utonutí. Samotné smrti se nebál, přepokládal, že ho čeká zhruba za padesát let. Nebál se ani toho, jak se to stane. Jenom ne utonutí. Nějak to souviselo se vším tím polykáním vody...

„Něco říkal... šeptal mi to do ucha.“

„A co?“

„Něco se slovem ‚jus‘.“

„Jus?“

„Talons nebo talions. Tak něco.“

Rina napadlo, že by mohl zavolat svému kamarádovi, který byl právník. Pokud šlo o výraz z právnické oblasti, je tu šance, že ho bude znát. „O. K., nebudu vás dál trápit, ale kdybyste si na něco vzpomněl, tak se mě nebojte kontaktovat. Ano?“

Spodní ret se muži opět roztřásl. Bylo jen otázkou času, kdy se bezmoc s tichým pláčem vyvalí ven. „Hrozil jsem a prosil, brečel a nadával, ale nic nepomohlo. Pevně mě spoutal a nechal mě tam... vítr šel proti mně, ale volal jsem za ním, že unesl někoho jiného, odříkával jsem svoje rodné číslo a jméno, pak data narození a jména mých rodičů, ale byl pryč.“

Rino vstal, pochopil, že ten chudák své ponížení prožívá znovu. Jedna věc ale byla jistá, někde za tím vším stojí mimořádná nenávist. Protože žádná nenávist nenaroste do tak hrůzných rozměrů bezdůvodně. Když za sebou zavíral dveře, vytanuly mu na mysli verše z ohrané kazety jako zpožděná ozvěna.

Evil walks...

Postavy na obázku, namalované jednoduchými čarami, měly různou velikost. Ta největší se nacházela v levém rohu. Čára nahoře a dole měla pravděpodobně naznačovat, že jde o pokoj. Kromě obdélníkového okna, nebo snad školní tabule, jak někdo navrhoval, byl pokoj prázdný. Z jednoduše načrtnutých postav nebylo zřejmé, zda se jedná o muže, ženy, dívky nebo chlapce. Některé postavy stály naproti sobě, jiné odvrácené. A v levém spodním rohu iniciály – O. D.

Rino seděl na palubě expresní lodi Norfolda, která mířila na Landegode. Před sebe na stůl si rozložil kopii kresby. Originál poslali k rozboru, ale moc nedoufal, že by našli otisky někoho jiného než těch, kteří se podíleli na záchranné akci. Protože i tu první kresbu prozkoumali důkladně, a nenašli na ní žádné stopy, které by je ve vyšetřování posunuly někam dál.

Dopil kolu, utlumil krknutí v dlani a vytáhl žvýkačku Juicy fruit, kterou nejdřív důkladně sroloval a teprve potom vložil do úst. Během celé cesty mu kolem stolku tam a zpátky procházela partička nějakých kluků, a tak se nemohl moc soustředit. Pravděpodobně je zaujala jeho policejní uniforma, zpětně si uvědomil, že se na ně při nastupování asi neměl tak kamarádsky usmívat.

Loď zpomalila, z chrchlavých reproduktorů jim někdo sděloval, že se blíží k Landegode. Složil kresbu a strčil ji do kapsy. Počkal, až se ti největší nedočkavci vyklátí na palubu, a pak se zvedl sám.

Vítr tu vanul o poznání čerstvěji než na pevnině a on si vzpomněl na toho nebožáka, který v něm musel vydržet několik hodin s ledovou vodou dosahující mu až k loktům. Když mu ten doktorský zajíc popisoval, jaká je to bolest, určitě nepřeháněl. Jak scházel po přístavním můstku, připomněla mu ozvěna jeho kroků, že vyrazil z kanceláře v ochozených dřevácích. K uniformě se tedy moc nehodily, ale co už se dá dělat.

V přístavu stálo osm lidí, mezi nimi i bývalý strážce majáku. Bylo mu skoro osmdesát a na majáku bydlel od šedesátých let až do roku 1993, kdy maják automatizovali. Zarudlý obličej s výraznými rysy mu brázdilo několik hodně hlubokých vrásek. Vlasy měl šedivé jako letní den v severním Norsku.

„Anathon Sedeniussen,“ napřáhl dlaň o velikosti středně velké mořské želvy – hotový svěrák z masa a kostí. „To já jsem tomu chlapíkovi sundával pouta.“

Vlastníma rukama, pomyslel si Rino, kterého zajímalo jen to, jak se vymanit z toho sevření.

„Tomu říkám dlouho se zlobit.“

„Prosím?“

„V návalu vzteku má většina lidí chuť rozbít tomu druhýmu hubu, ale udělat to...“

„Ne vždycky povaze zločince porozumíme.“

Staroch se uchechtl. „To rád věřím. Stěží rozumím sám sobě.“

Rino se rozhlédl. Cestu vybudovali až v roce 1994 a na první pohled vypadala, jako že ji projektoval nějaký opilý inženýr. Většinu lidí strašná cesta přiměla k tomu, aby si pořídili auto.

„Sedněte si,“ mávl Sedeniussen velitelským gestem ke starému Mercedesu. „Skoro dvacet let mi to stálo na pevnině, ale teď hrozí, že mi nohy brzy přestanou sloužit. Takže potřebuju auto tady.“

Rino jako by dosedl rovnou na podlahu. I když byl se svým metrem osmdesát pět vyšší než většina lidí, jen tak tak viděl přes palubní desku. Staroch si přitáhl sedadlo, sklonil se nad volant a se škubnutím vyjel. „Řve jak stará vdova. Tahle bába ještě zvnitřku žádnej servis nezažila.“

Rino koukl na počítadlo kilometrů. Jen čtrnáct tisíc. Za víc než třicet let. V tom případě nebylo divu, že nohy už starochovi moc dobře nesloužily. Musel je usilovně používat.

„Máme důvodné podezření, že sem pachatel oběť dovezl v kánoi. Někdy během noci.“

„V kánoi?“ Vůz sebou trhl.

„Cesta tam a zpátky, pak ho tam poutal, celé to muselo trvat minimálně několik hodin. Díky tomu máme jistou naději, že někdo něco viděl.“

Staroch odbočil k nenápadnému výjezdu a zastavil. „Včera večer jsem byl na majáku. Zámek je tam pořád stejný a klíč mi nikdy nevzali. Občas tam zajedu, smutním si. Co mi zemřela žena... Strávil jsem na tom ostrůvku polovinu života, víte?“

Rino chápavě přikyvoval, přestože sám nemíval potřebu kamkoliv mizet, když byl smutný.

„Řekněte, byl jste někdy na majáku?“

„Ne.“

„Dobře. Tak to byste tomu nerozuměl. Většina lidí se tam prochází deset minut, komentuje výhled a pak sejde dolů. Musíte tam sedět, dívat se, jak den přechází v noc a jak zase svítá.“

„Jinými slovy, místo pro trpělivého člověka.“

Staroch se ušklíbl a ukázal tabákem rozhlodané zuby. „Klid. Nečekejte žádný pseudonáboženský bláboly. Ale něco to s člověkem udělá. Má pocit, že je bezvýznamný, ale zároveň se cítí tak nějak mocně. Zjistíte, že je tam všechno, čemu jste věřil, a skutečnost že se neustále proměňuje. A vy s ní, ať už chcete nebo ne. Nezní to divně?“

„Nijak zvlášť.“

„Dobrá. Tak proto tam čas od času zaskočím, stejně jako včera večer. Ale kánoe... Tyhle oči toho už viděly hodně, ale popravdě, chtít po nich, aby takovou šlupičku zahlédly na tak širokém moři, to je trochu moc,“ mávl hlídač majáku rukou. „A nezapomeňte, že byla tma, že by se dalo nenápadně vlézt do postele i k farářově dceři.“ Další škleb. Jako by staroch mluvil z vlastní zkušenosti. „Kouknem tam? Musíme tady dolů ke skalám.“

První část cesty byla podmáčená a po pár chybných krocích měl Rino mokro v botách. Skaliska nad pobřežím vypadala jako do sebe zaklesnutí obři. Strážce majáku se nejdřív přes pletenou čepici podrbal na hlavě a pak se vydal ke skále, která se svažovala nejmírněji. „Vyhýbejte se těm zeleně potaženým... ale do prdele, chlape. Vážně máte na nohou dřeváky?“

„Naprostým nedopatřením.“

„To bych řekl. No, je to hned tady dole.“

Scházeli podél hřebenů skal, dokud se nedostali k puklině, na kterou předtím strážce majáku ukázal. „Tady seděl.“ Staroch těžce oddechoval. „Na tom kameni.“

Rino zahlédl jenom několik menších kulatých balvanů, než mu došlo, že strážce majáku ukazuje na nějaký kámen pod vodou.

„Je příliv. Při odlivu je nad vodou. Tak tam teda klečel. Jako Ježíš na vodě. A tvářil se vyčítavě. Vím, jaký to je, když člověku chladem znecitliví prsty, ale něco takovýho... kdo může bejt tak ďábelsky krutej?“

„To je v podstatě to, co doufám zjistím.“

„To zjistěte. Takovej zloduch nesmí zůstat na svobodě.“

Zapřeli se zády o skálu a slézali dolů na písčité dno.

„Ten klučina, co mě sem dovedl, z toho byl úplně vedle. Říkal, že je tady někdo připoutanej pod vodou. Naštěstí jsem ho vzal vážně a sebral ty největší kleště, co doma mám. Zvládnou i řetěz silnej jako palec. Tenhle měl stěží centimetr. Párkrát jsem cvakl a chlapík byl na svobodě. Ale myslím, že ten mráz s ním něco udělal. Vypadal každopádně, že to v hlavě nemá úplně v pořádku.“

Rino si stáhl ponožky, vyhrnul si kalhoty a vstoupil do vody. Byla tak studená, že až zalapal po dechu. Měl pocit, jako by se mu do chodidel zarývaly rampouchy.

„Trošku studená?“ popíchl ho Sedeniussen a nakrčil nos.

Rino zůstal stát bez hnutí a čekal, dokud pulzující bolest neodezní, a pak kámen obešel. Na dně ležel svinutý půlmetrový řetěz. Do praskliny v kameni někdo vrazil klín s kruhem, k němuž byl řetěz upevněný.

„Dal si záležet. Ten klín se nehne ani o píď.“ Staroch odchrchlal a vzápětí pleskl o vodní hladinu plivanec.

„Takže ten klín tu dřív nebýval?“

„Kdyby tady byl víc než dva týdny, tak byste to na něm poznal. Slaná voda všechno rozežere.“

„Mohlo by to znamenat, že tady ten klín zatloukl v tu stejnou noc?“

Starý muž pokrčil rameny. „Každopádně ne o moc dřív.“

Dvě noční návštěvy by zdvojnásobily šanci, že si ho někdo všiml. Rino si byl jistý, že pachatel zatloukl klín v době, kdy jeho oslepená a k smrti vyděšená oběť čekala v kánoi. Strach měl být pravděpodobně částí trestu.

„Říkal něco?“

Muž vypadal, že ho otázka zarazila: „Napůl utopená kočka vám toho moc neřekne. Co by tak měl říkat? Jak jsem povídal, vypadal mimo. Kromě toho se třásl jak treska na sušáku. V podstatě jenom nesouvisle bědoval.“

„Nic z toho nedávalo smysl?“

„Pomozte mi. To smysl dávalo. A to jsem taky udělal. Pomohl jsem, jak jsem nejlíp uměl.“

„Ale žádné náznaky kdo nebo proč.“

„Nic, co bych pochopil.“

Rino se přebrodil ke břehu a sedl si na kámen. Měl pocit, že nohy ho už nadobro opustily. „Ti kluci. Můžete mi ukázat, kde bydlí?“

„Můžu vás dovézt až ke dveřím.“

Ponožky si Rino nacpal do kapsy, vsunul nohy opatrně do dřeváků a rozhlédl se. Stěny skal kolem clonily výhled na nedalekou budovu. Jen hladká skála a otevřené moře.

„Taková zvláštní náhoda...,“ mnul si Sedeniussen začervenalý ušní lalůček.

„Jaká?“

„Jste místní?“

„Ano, narodil jsem se a vyrostl jsem v Bodø.“

„Tak to jste předpokládám slyšel o ztroskotání těch linkových lodí.“

Rino přikývl.

„První v roce 1924. Dvě lodi se na svých pravidelných trasách srazily šest námořních mil od Landegode. Tenkrát přišlo o život jenom sedmnáct lidí. V roce 1940 to bylo mnohem horší. Loď Prinsesse Ragnhild, která mířila na sever, vybuchla a potopila se hned tady u fjordu. Proč vybuchla, se nikdy nezjistilo, ale nejpravděpodobnější se zdá, že najela na vodní minu. Tři sta lidí zemřelo, ty, co přežili, posbírala loď, která sem dorazila po ní. Druhý den ráno, když hledali zbytky vraku, našli jednoho chlapce, který pracoval v lodní kuchyni, tady, kde teď stojíme. Bylo to v říjnu. V ledové mořské vodě nikdo nepřežije dýl než půl hodiny, ale přesně to se stalo. Navzdory všem očekáváním to přežil.“

Kapitola 4

Bergland

Paprsky ranního slunce dopadaly šikmo skrze okno a odrážely se v černobílém autíčku Volkswagen Beetle. Policista Niklas Hultin fascinovaně hleděl na kolegovu polici, kde mezi poháry ze střeleckých soutěží a svazky starých oběžníků trůnila miniatura policejního vozu.

„Není to náš starý dobrý pomocník Pelle?“

„Policejní autíčko Pelle osobně. Dostal jsem ho kdysi při nějaké akci. Skoro se stydím, že ho tady skladuju. No ale nevypadá krásně?“

„Teď si připadám jako strejda policajt z toho filmu.“

„Tak vítej ve světě ukradených kol.“

„Přesně to mě napadlo, když jsme se rozhodli, že se sem přestěhujeme.“

Celý rok mu to nenápadně naznačovala – nejdřív zmínila, že ji kořeny táhnou na sever, pak ji zase trápilo špatné svědomí kvůli nemocnému otci. Takže když jim někdo anonymně zaslal dopis s inzerátem z novin Nordland, ve kterém hledali zástup za nemocného kolegu v kanceláři policejního velitele, nebylo už cesty zpátky. Nepochybovali, že jim ten výstřižek poslal její otec, třebaže dělal, že o ničem neví, když to před ním zmínila. To ji trápilo ještě víc, a tak se rozhodli.

Těch pár týdnů, co tu Niklas pracoval, bylo jako vystřižených z pohádky o policejním autíčku Pellem. Došlo k jednomu vloupání a zasahovali na jednom večírku, kde se lidé moc rozparádili. A dneska v noci – další vloupání, tentokrát přímo u kolegy, který stál před ním.

„Jsi si jistý, že se nic neztratilo?“

Amund Lind pokrčil nezaujatě rameny. Měl už svoje léta, a kdo by to chtěl popřít, lhal by. Bylo mu čtyřicet sedm a ne že by vypadal vyloženě sešle, ale vyzařovalo z něj cosi stařeckého, co ještě zdůrazňovaly jeho výrazné rysy a začínající kouty. Ten dojem navíc znásobovala zrudlá a podrážděná kůže na krku a na rukou. Niklas předpokládal, že kolega trpí silnou lupénkou. „Máš garáž, Niklasi?“

„Měl jsem.“

„Tak to víš, jak to v takové garáži vypadá. Pokud tedy nejsi posedlý uklízením. Miliony nepotřebných krámů nacpané do dvanácti metrů čtverečních. Jestli někdo něco z těch zbytečností odnese...“ Lind spráskl ruce. „Popravdě, vůbec netuším, jestli něco chybí. A dotyčný by mi tím spíš prokázal službu. Nic z toho by mi nechybělo. Jen se mi nelíbí, že je to druhé vloupání během tří dnů. Doufám, že to není začátek nějaké série vloupaček.“

„Toho bych se nebál.“ Niklas pracoval čtrnáct let u policie v Oslu a zločiny na maloměstě mu připadaly jako příjemné zpestření.

„Možná máš pravdu, ale došlo k tomu už v minulosti.“ Lindt ohnul svorku na papír a podrbal se na krku. „Na to léto pořád všichni vzpomínají, i když to bylo ještě předtím, než jsem nastoupil. Ten lump se v noci vloupal k většině lidí v okolí, ale nikdy ho nechytili. A nejzajímavější na tom je, že nic neukradl. Někdo se prostě spokojil s tím, že se podívá k lidem domů, trochu jim to tam rozhází a pak zas nepozorovaně zmizí.“

„To vypadá spíš na někoho, kdo něco hledá.“

„Tak to asi bylo. Ale pak to ustalo, takže dotyčný asi našel, co hledal.“

„A ta dnešní probírka? Budeš to vloupání hlásit? Nebo hádáš, že to tímhle skončí?“

„Nahlásím a odložím.“

„Jednoduché a efektivní řešení případu.“

„Přesně tak.“

„Moc nerozumím, proč dostávám rizikový příplatek.“

„Jediné riziko, které tady hrozí, je, že se člověk unudí k smrti. I když taky tu máme pár typů, kvůli kterým se musíme mít na pozoru.“

Niklas se klidně obešel bez těch „výzev“, jak se u nich v práci říkalo všem těm případům s předávkováním, vraždám a rodinným tragédiím. „Proč ses stal policajtem?“ zeptal se, i když dobře věděl, že jeho samotného to prostě jen tak napadlo.

„Abych se mohl starat.“ Lindt se začal věnovat svazku papírů před sebou, což si Niklas vyložil tak, že mu kolega nehodlá zdůvodňovat svůj výběr, protože to pro něj bylo prostě poslání. Nechal to tedy být a namísto toho se zadíval na hodinky. Za necelou hodinu by měl klukům ve škole vykládat o tom, že se blíží sezona reflexních vest. Podíval se na kolegovu polici a na pannu opřenou o zeď. Žena, která panenku našla, ji chtěla bezpodmínečně předat vedení policie. Nejen pro případ, kdyby se její majitel přihlásil, ale hlavně taky proto, aby je přesvědčila, že panna něco symbolizuje. Lindt bez jediného slova kapituloval, vzal si ji a uložil vedle autíčka Pelleho.

„Co si myslíš o té panně?“

Lind se na židli protáhl. „Dětská hra. Buď to, nebo to vypadá na nějakého cvoka. Ať tak nebo tak, někoho prostě baví posílat po moři staré panenky, což pokud vím není žádný zločin, i když to jisté outlocitné dámy zneklidňuje.“

„Byla trochu rozrušená, to je fakt.“

„Myslím, že to je slabé slovo. Ale tu pannu si tu nechám.“ Lind se na židli pootočil o půl otáčky. „Co vlastně tvoje drahá polovička? Jak ten návrat do rodné vesnice bere? Daří se jí dobře?“

Niklas pokrčil rameny. „Vypadá, že jo. Ale má dlouhou chvíli. Tady na severu je těžké zavadit o nějakou práci.“

„Něco se určitě vynoří. Tak je to vždycky, ne?“ Lindt vykoukl z okna a demonstrativně si povzdechl: „Zase náš pravidelný host.“

Niklas se vyklonil a zahlédl postavu, kterou provázela tajemná pověst. Muž se blížil rozhodným krokem. Tak tohle byl Tulák, chlap, který trávil dny tím, že ryl. Na trase, kterou si kdysi vytyčil, převracel metr za metrem a týden co týden o tom podával zprávu v policejní kanceláři.

„V tomhle případě je potřeba přistoupit na jeho hru. Žádné vysvětlování a výmluvy. Tím se to jenom zhorší.“

Niklas slyšel z chodby hluk, pak zabušení na dveře. Hlasité a rozhodné.

„Mmmano, dále,“ nasadil kolega přísnější tón.

Do místnosti vstoupil muž kolem padesátky, s sebou nesl opotřebovaný rýč. Na vyhublé postavě visely pogumované kalhoty s vysokým pasem, na botách měl nánosy zaschlé hlíny. Zpocené vlasy přilepené k lebce prozrazovaly, že pracoval tvrdě. Svědčil o tom i odér, který ve vteřině vyplnil místnost. Muž zůstal stát a ztěžka dýchal. Potom máchl volnou rukou a zamumlal: „Korneliussen.“

Niklas pochopil, že myslí jmenovku na dveřích, kterou ještě nikdo nevyměnil.

„Korneliussen je ještě pořád na nemocenské,“ pokračoval Lind úředním tónem. „Tohle je Niklas Hultin, který ho zastupuje.“

Muž si Niklase skepticky měřil, jako kdyby byl Korneliussen nenahraditelný. Oči měl posazené blízko u sebe, což mu propůjčovalo unavený výraz. Shrbený postoj ještě umocňoval dojem zemdlené rezignace. „Sedmnáct metrů čtverečních,“ oznámil a otočil se.

„A nic jsi nenašel?“

Tulák zavrtěl hlavou.

„Aspoň ti přeje počasí.“

„Dneska ano.“

„Až to přižene ten silný déšť z jihozápadu, tak si budeš moct odpočinout.“

Tulák sklopil zrak a zarputile zavrtěl hlavou. „Zubařské počasí,“ zamumlal.

Lind se usmál a zlomyslně na kolegu zamrkal: „Svatá pravda. Déšť je počasí dobré tak pro zubaře. Proto se nezdržuju venku, pokud to není nezbytně nutné.“

„To je.“

„Pardon?“

„Nutné.“

Na okamžik se zdálo, že Lind zvažuje, že se ho bude pokoušet přesvědčit o opaku, ale vzdal to. „Chápu.“

„Dostanu se k Bergmyru, ještě než se Korneliussen vrátí.“

„To je fajn.“

Letmý pohled na Korneliussenova náhradníka. „Vypočítal jsem to.“

„Co jsi vypočítal?“

„Nemůžu umřít dřív než v šedesáti.“

„Jak to?“

„To se dostanu k těm loukám u pláže.“

Lindt chápavě přikyvoval.

„Ale já ji najdu ještě dřív.“

„Držím palce.“

Niklas viděl, jak muž stiskl rýč silněji. Klouby mu zbělely a svaly na lokti se zatnuly. „Hodně kamenů,“ řekl a setřel si perličky potu z čela. „Jde to teď pomaleji. Potřeboval bych pomoc.“

„O tom jsme se už bavili.“

„Někde tam je.“

Niklasovi připadala celá ta scénka zvláštní. Kolegové ho na Tulákovy návštěvy připravovali, říkali, jak celé dny ryje v zemi, ale nikdo se ani nezmínil o tom, co chce vykopat.

„Jdi teď domů, Konráde.“

Muž si znovu otřel pot. „Sedmnáct metrů, máte to?“

„Máme to zapsané.“

Tulák otevřel dveře a pomalu couval. Opatrně přidržoval rýč. „Někde tam je,“ opakoval a dveře přivřel.

Lind se zašklebil a otevřel okno: „Čas vyvětrat.“

„Co to bylo?“

„Vítej na Berglandu. Každé místo má nějakou figurku. A my máme Tuláka.“

Niklas lačně vdechoval čerstvý vzduch. „To kope každý den?“

„Každičký den.“

„Neměl by mu někdo pomoct?“

„A s čím jako?“

„To je snad jasné, ne?“

„Mentálně je Tulák slabší, ale nikomu neškodí. Žije sám a zvládá to. Hygiena není jeho nejsilnější stránka, jak jsi právě zjistil, ale přece jen se půl dne oháněl s rýčem. Mimochodem, ani jsem nepočítal, kolik rýčů už zničil. Tak jako tak, ten chlap je neškodný a dost chytrý na to, aby věděl, co dělá. Převrací pás země od Nyheimu, což je tak šest kilometrů tímhle směrem...,“ mávl Lindt rukou, „...až po pláž u Storvollene. Tím žije. A když říkám převrací, tak to myslím doslova. Půl metru do hloubky, minimálně. Tu a tam kopne i hlouběji. Nevynechá jediný metr, snad jen když je tam jednolitá skála. Už mockrát jsme to řešili. Jestli by někdo neměl zasáhnout a prostě mu to hledání zakázat.“ Lindt pokrčil rameny. „Tady na stanici jsme se mu to pokoušeli rozmluvit, snažili se i doktoři a starosta, ale k ničemu to nebylo. Na jeho obranu však musím říct, že všechno vrací zpátky. Každou krtinu vrátí tam, kde ji vyrýpl. Jako v nějaké obrovské skládačce.“

„A co chce vykopat?“

„Ty se ptáš...“ Lind vstal, vykoukl z okna a sledoval Tulákova záda. Muž šikmo přešel přes cestu a sešel z ní. „Je to smutný příběh a možná právě kvůli tomu si z něj nikdo nestřílí. Většina lidí si sice myslí své a vrtí nad ním nenápadně hlavou, ale nikdo si nedovolí bavit se na jeho účet. Na to jsou ty jeho rány moc hluboké.“

Niklas si nemohl pomoci, musel s chudákem, který tak houževnatě sledoval svůj životní cíl, soucítit. Natáhl se a ještě zahlédl skloněnou postavu, jak obchází skálu a mizí.

„Před pětadvaceti lety mu zmizela sestra. Odešla z jejich domu u Nyheimu a už ji nikdo nikdy neviděl. Asi se vydala k pláži u Storvollene, což je asi sedm kilometrů. Mohlo jí být tak čtrnáct nebo patnáct. Bohužel vyhlásili pátrání teprve za pár dnů, není mi moc jasné proč. Byla to chudá rodina. Jestli s tím váhali, nebo jestli trvalo, než je někdo u policie začal brát vážné, to se neví. Ale dost už o tom. Prostě, policejní četa nakonec pročesala oblast tam i zpátky, ale holka jako by se propadla do země. Rodina samozřejmě doufala, že se jednoho dne objeví, ale neuplynul myslím ani měsíc a její bratr se neúnavně začal potulovat tam a zpátky těmi místy, kde zmizela. Odtud to jeho jméno. Ale teprve když se pustil do kopání, došlo lidem, čeho se bál – že sestru někdo zavraždil.“ Lind si zajel rukou do jemných vlasů, prořídlých brzkým stárnutím. „Myslím, že zpočátku si většina lidí myslela, že děvče spadlo z útesu nebo do nějaké trhliny, ale když ji nenašli, začalo se povídat, že prostě svoji dysfunkční rodinu opustila. A jestli to tak bylo, tak moc dobře chápu, že se raději vydává za nezvěstnou. Protože k čemu by se tak mohla vrátit? Rodiče jsou mrtví, bratr zombie, co ryje v zemi, a o sestře, nejstarší ze sourozenců, se dá říct, že je postižená. Ta bydlí vlastně jen kousek odtud, každý den ji tam chodí kontrolovat pečovatelka.“

„To je šílený příběh.“ Představa o tom, že na vesnici k žádným zločinům nedochází, se Niklasovi rozplývala před očima.

„Hlavně je to smutný příběh. A neskončí, dokud Tulák nezemře.“

Kapitola 5

Bodø

Rino Carlsen se skláněl nad myšlenkovou mapou, která se rozbíhala do několika řídkých větví. Kluci mu zapáleně vylíčili, k čemu došlo. Nešetřili u toho šťavnatými výrazy, ale ve skutečnosti ničím moc nepřispěli. Jako nejzajímavější se zatím jevilo místo činu. Ve změti poznámek na papíře před sebou vyčlenil místo na informace o ztroskotání linkové lodi v roce 1940, ale prozatím dal tento údaj do závorky.

Pohled mu znovu sklouzl na kokosku a láhev Coca-Coly, strategicky umístěné na kraji stolu. Říká se tomu strategie protikladu. Kill sugar before it kills you. Údajně revolučně účinná metoda, pokud by měl věřit přílohám bulvárních plátků zaměřených na hubnutí. Zatím však tahle strategie způsobovala jenom to, že se mu v břiše, které se začínalo pomalu zakulacovat, čím dál víc svíral žaludek.

Zbývalo několik vteřin a jeho strategie by se už už bývala zhroutila, když do dveří nakoukla Selma, „děvče pro všechno“ a spolehlivá posila kanceláře.

„To je šílené. Svět se snad úplně zbláznil!“

On měl pocit, že jeho svět blázní už pěknou chvíli.

„Právě volal nějaký dělník z přístaviště Amundsenbrygga, zřejmě se tam někoho pokusili upálit zaživa.“

Přitáhl ruku k tělu.

„Záchranka už je tam.“

„Upálit zaživa?“ soukal se do bundy přehozené přes opěradlo židle.

„Takhle to říkal.“

Rino vstal a reflexy na něj vyzrály – sáhl po kokosce. „Víš, jak se ten dělník jmenoval?“

„Křestním Welle.“

„O. K.“

„Příjmením Hagbard, psáno s d.“

Pozdvihl kokosku jako skleničku při přípitku a odkousl velké sousto. „Vzdávám to.“

„To tě ty sladkosti nikdy neomrzí?“

„Abych řekl pravdu, tak ne.“

Selma obrátila oči v sloup, o krok ustoupila a přidržela mu otevřené dveře. „Doporučila bych ti zajet nejdřív do nemocnice. Jestli je na tom tak špatně, jak říkal ten dělník, tak tady s ním nic moc nezmůžou a převezou ho vrtulníkem rovnou do Haukelandu.“

„Selmo, ty jsi prostě geniální. Už jsem ti to někdy říkal?“

„Už mockrát.“

„Být mi o deset let víc...“

„Chceš tím říct, kdyby mně bylo o deset míň...“

„Neznamená to to samé?“

„Tak už jdi. Šetři si svůj šarm na sestřičky.“

„Selmo, have faith,“ zazpíval, ale hlasům, které se vždycky ozývaly z reproduktorů v jeho autě, se to nevyrovnalo.

Jel rovnou na oddělení akutního příjmu. Na recepci trůnila matrona v důchodovém věku. Tvářila se nasupeně a jemu se při pohledu na její těsný oděv, který obepínal každičký špek, vybavila bílá klobása. Tady byl veškerý šarm k ničemu, a tak ji jen slušně poprosil, zda by nemohl mluvit s lékařem, který má na starosti toho popáleného.

„Tady jste na akutním příjmu. Pacienta právě ošetřují... zrovna teď,“ její nosní hlas rezonoval, jako by vycházel až odkudsi hluboko z dutin.

Zatnul zuby, pokusil se o úsměv, ale žena už mezitím sklopila zrak.

„Sedněte si. Zjistím, co pro vás můžu udělat.“

Čtvrt hodiny nervózně vyčkával a pak se objevila lékařka. Přestavila se a slabě mu stiskla ruku.

„Pacient trpí značnými bolestmi, nitrožilně mu podáváme utišující prostředky. Připravujeme ho na převoz do nemocnice v Haukelandu.“

„Mohl bych s ním na chvíli mluvit?“

Lékařka, které hádal jen něco málo přes třicet, se zatvářila přísně: „Musím zdůraznit, že trpí opravdu značnými bolestmi, kromě toho je otupělý z těch léků. Hraničilo by to s neomluvitelnou lékařskou...“

„Co nejrychleji začít, to je alfa i omega každého vyšetřování. Jestli ho převezete, aniž bychom si s ním promluvili, tak ztratíme minimálně den. A dopadne to tak, že na něho bude u výslechu ráčkovat někdo od bergenské policie, což je, abych to řekl mírně, trochu nešťastné. Těch deset minut teď může rozhodnout, jestli uspějeme nebo ne.“

V matném světle chodby viděl, jak její tvář znejistěla. Zůstala stát s rukama zabořenýma hluboko do kapes pláště a s něčím si tam pohrávala. Hádal, že jde o svazek klíčů. „Zjistím, jak to s ním vypadá. Zatím počkejte tady.“

Vrátila se během chvíle: „Za necelou půl hodinu ho odvezou. Máte na to pár minut.“

Když ho zavedli dovnitř, udeřil ho do nosu nasládlý zápach, ze kterého se mu zvedl žaludek. Zraněný muž ležel na lůžku, rameno skryté za malou zástěnou, paže spočívala na pojízdném stolku. Vedle něj přisedla zdravotní sestra a chystala se mu přiložit obvaz. Vykouklo několik prstů zčásti překrytých jakousi fólií, která připomínala igelit.

Sestra se na Rina vyčítavě podívala, pak dokončila převaz a společně s lékařkou opustila místnost.

Usadil se na otočnou stoličku a přisunul se k lůžku: „Nebude vám vadit, když si trochu promluvíme?“

Popálený muž, kterému Rino hádal tak kolem třiceti, jej nedůvěřivě pozoroval a pak souhlasně přikývl. Pohled měl zamlžený, což Rino přičítal na vrub tekutině odkapávající z injekční pumpy.

„Musím to vzít stručně,“ sklonil se ještě blíž, i když zápach ho od toho spíš odrazoval. „Můžete mi v krátkosti říct, co se stalo?“

Obličej, který jinak působil dojmem, že jej neopouští udivený výraz, nyní zkřivila úporná grimasa: „Tohle,“ pohodil hlavou směrem k zakryté ruce.

„To budete muset trochu rozvést...“

„Já nevím.“ Jeho hlas zněl přerývaně.

„Nevíte?“

„Nenaznačujte, do háje, že k tomu měl nějaký důvod, že jsem si to zasloužil.“

„Já nenaznačuju vůbec nic.“

„Do prdele...“ Přes zaťaté zuby se vydralo několik hořkých vzlyků.

Rino nedokázal posoudit, jestli to zaklení patřilo jemu nebo pachateli.

Ležící muž těžce oddechoval. „Pozoroval jsem párek bělokurů, nebo spíš, snažil jsem se zjistit, jestli je to pár nebo ne.“

Rino se zadíval na pumpu a napadlo ho, jestli je dávkování přiměřené. Infuze, které snižovaly počet impulzů zasílaných do mozku, měly vliv na vnímání reality. Vzpomněl si na Joakima. Podvědomě zaťal pěsti.

„Najednou se ozvala rána, dalekohled mi vyklouzl z ruky a měl jsem pocit, jako kdybych polkl vlastní lebku. Ještě teď cítím ten hroznej smrad z toho hadru, co mi přitiskl na obličej. Kafrové kapky a moč, skvělá kombinace. To je poslední, co si pamatuju.“

„Až dokdy...?“

Zraněný zkřivil tvář a odvrátil se od zakryté paže. „Až do chvíle, kdy jsem si uvědomil, že mě někam vleče, jako nějaký zasraný dobytče na porážku. Cítil jsem tam kreozot a dehet, takže jsem pochopil, že mě táhne podél přístaviště.“

Pachatel, který riskuje, pomyslel si Rino a zadoufal, že si třeba toho incidentu někdo všiml. „Ti dva bělokuři... kde přesně jste byl?“

„U jezera na pláních v Bodømarce.“

„Chodíváte tam často?“

Muž se na něj zadíval a jeho pohled jasně naznačoval, že by ho zajímalo, jak tahle informace s případem souvisí, ale nijak to dál nerozvíjel, jen civěl ještě udiveněji. „Občas.“

Z toho plyne, že pachatel věděl, kde si na něj má počkat. „Vlekl vás podél přístavních mol...“

„Nejdřív jsem si myslel, že mě chce dotáhnout na loď. Namísto toho mě zatáhl do jednoho z těch přístavních domů a shodil mě ze schodů.“ Nový záškub způsobil, že muž ještě víc vyvalil už tak dost vytřeštěné oči. „Znovu jsem omdlel a probudil jsem se, až když mi ruka hořela.“

Rino si znovu uvědomil pach spáleného masa.

Zraněný muž se zajíkavě nadechl: „Chvíli mi trvalo, než jsem uvěřil tomu, co vidím a cítím. Tomu, že doopravdy sedím na betonové podlaze s rukou přivázanou k těm pitomým elektrickým kamnům.“

Už ho to napadlo předtím, ten kontrast mezi mrazivým chladem a spalujícím horkem, a vyvolávalo to v něm asociace, které se mu vůbec nelíbily. „A vůbec netušíte, o koho by mohlo jít?“

„Věřte mi, kdybych to věděl...“

„A nemáte ani nejmenší podezření?“

Znovu ten vyčítavý pohled. „Může mít člověk k tomuhle nějaký důvod?“

„Ne ve světě, ve kterém se pohybujete vy nebo já, ale v pořádně zvráceném světě nějakého hajzla ano. Protože tady jde o dobře naplánovanou zrůdnost. Takže řekněme, že někdo si ten důvod prostě našel.“

Výraz, který následoval, svědčil o tom, že bolest muže znovu zasáhla v plné síle. „A co si tedy myslíte?“

„Že máte nepřátele. Tedy minimálně jednoho. Čím míň toho technici objeví, tím víc budeme závislí na tom, že nám jeho jméno poskytnete vy.“

„Panebože.“

„Můžete třeba začít jeho hlasem.“

„Neříkal vůbec nic.“

„Tak třeba šeptal?“ Ticho si Rino vyložil jako nesouhlas. „A neumístil náhodou do vaší bezprostřední blízkosti nějakou kresbu?“

Okamžik údivu nad tím, že to policista ví: „Osm zasranejch kreslenejch postaviček přilepenejch na zdi.“

„Říká vám ten obrázek něco?“

„Říká?“

„Nechal vás sedět s rukou u kamen s obrázkem kreslených postaviček přímo před nosem. Muselo vás napadnout, že ten obrázek má nějaký význam.“

„Význam...“ Zasmání se zlomilo v pláč.

„Nic?“

Znovu zkřivená tvář a pak už se otevřely dveře a do pokoje vešla zdravotní sestra. „Takže k převozu je všechno připraveno.“

Rino zvedl prst, ale sestra si této jeho prosby nevšímala a demonstrativně mu naznačila, že překáží. Nechal prst klesnout a vstal. „Někdo z bergenských vyšetřovatelů se vám ozve. Kdybyste si mezitím na něco vzpomněl...“

Sestra se posadila na stoličku zády k vrchnímu inspektorovi a začala se zabývat obvazem.

„Měl gumové rukavice. Buď to byly rukavice, nebo neopren.“

Přístaviště Amundsenbrygga, vystavěné po válce, tvořilo pět třípatrových přístavních budov – tři nově opravené a dvě v trochu horším stavu. Z těch dvou se odlupovaly vybledlé kusy oranžového nátěru. Dva dělníci posedávali venku na molu a opírali se o nastojato vyskládané přepravní bedny na ryby. Selma si myslela, že to jsou přístavní dělníci, ale šlo spíš o tesaře, kteří dostali za úkol probudit tohle staré město duchů zase k životu. Celé přístaviště někdo vyprojektoval tak, že se zdálo, že by přežilo i běsnění, které přijde se zánikem světa. Stálo na masivních sloupech silných jako barel, které byly nalakované tak důkladně, že by rzi trvalo celá staletí, než by je zvládla rozežrat. Kotvilo tam pár menších rybářských loděk, ale nový majitel se sem už pravděpodobně rozhodl vrátit zpracování ryb ve velkém.

Když Rino do přístavu dorazil, jeden z tesařů vstal a začal si upravovat pás s nářadím, pravděpodobně aby nějak zaměstnal ruce. Šok jim asi sebral chuť do práce, nebo je možná Selma požádala, aby čekali, dokud se neobjeví někdo od policie.

„Welle?“

„To jsem já.“ Pihovatý tesař s vlasy rezavými jako čistokrevný Ir se opětovně ujistil, že kladivo pevně drží v pouzdře, a pak váhavě natáhl ruku.

„To vy jste zraněného našel?“

„Ve sklepě jednoho skladiště.“

„Vy to tu opravujete?“

„Teď dokončujeme ten třetí dům. Slyšel jsem křik.“

„Kdy to bylo?“

Tesař se spěšně podíval na kolegu. „Začínáme v osm, já přišel trochu dřív, tak za deset osm.“

Rino se rozhlédl. Nejbližší budovy stály zhruba sto metrů odsud a i ty patřily k přístavnímu areálu. „Vezmete mě tam?“

Tesař zamířil k jedné z těch rozpadlých staveb, pootevřel nakřivo zavěšené dveře a nechal policistu vejít dovnitř. Starý sklepní vzduch se tam mísil s pachem spáleného masa. Přízemí sloužilo jako sklad stavebního materiálu, jinak tam kromě desítek beden na ryby nebylo nic.

„Tady dole.“ Dvířky v podlaze začali sestupovat dolů a zápach okamžitě zesílil. Sklep obložený hrubými prkny měl tak nízký strop, že se v něm člověk musel sklonit. Betonovou podlahu už na několika místech poškodila vlhkost. Zrzek pokračoval do přilehlé místnosti s pootevřenými dveřmi. Otevřel je dokořán a zápach teď zavanul naplno. Jako první si Rino uvědomil, že prkna na zdech jsou úplně černá, jako by celá místnost vyhořela. Pak si všiml elektrických kamen. Byl to takový ten zastaralý model ze sedmdesátých let, ve kterém žár vyzařovaly doruda rozpálené spirály. Jeho děda měl prakticky stejná a jako kluk Rino z legrace zkoušel, jak dlouho na nich udrží nohy. Nevydržel nikdy víc než pár vteřin. Celou místnost protínala trubka, k níž byla kamna připojená. Na zemi se povalovalo něco, co vypadalo jako kousky ohořelého ocelového drátu.

„Odstříhal jsem ho.“

„Byl přivázaný k té trubce?“

„Od zápěstí po loket. Druhou ruku měl svázanou za zády.“

Rino si to dokázal představit. Už jenom tahle poloha musela být nesmírně bolestivá. Ruka přivázaná k trubce z druhé strany umožnila pachateli, aby kamna přistrčil tak blízko, jak se mu zachtělo. „Ta kamna měl těsně u těla?“

„Tak pět centimetrů, maximálně. Pekl se. A to doslova.“

Rino se otočil a zadíval se na kresbu přilepenou na zdi v půlmetrové výšce od země.

Ve výšce obličeje. Zřejmě šlo o tytéž postavičky a o stejný podpis.

„Bylo tu hodně kouře?“

Zdálo se, že tesaře ta otázka zaskočila. „No, trochu zakouřeno tu bylo. Jednal jsem instinktivně, vypnul jsem kamna, uvolnil jsem mu ruku a běžel jsem ven, abych zavolal záchranku. Tady dole je špatný signál.“

„Že jsou tu tak ohořelé stěny, myslel jsem.“

„Aha, ty stěny. Ne, to je kvůli požáru, myslím. Někdy v šedesátých letech. Části přístaviště pak museli rekonstruovat. Vidíte, trámy ohořelé nejsou.“

Měl pravdu.

„Radši ani nemyslím na to, jak by to dopadlo, kdyby se to stalo včera,“ prohrábl si tesař vlasy, které se však téměř okamžitě vrátily tam, kde byly předtím, a vypadaly stejně naježeně a neforemně. „Šel jsem k zubaři a Ingar, můj kolega, přišel o čtvrt hodiny později. O patnáct minut dýl v tomhle horku...“

Rino se zachvěl, jenom na to pomyslel. „Pracujete tady každý den?“

„Od loňskského října.“

„Chodí kolem hodně lidí?“

„Občas nějaký turista. Někdy se celé týdny neobjeví nikdo.“

„A v poslední době?“

Znovu si poopravil pás s nářadím. „To nevím. Můžu se zeptat Ingara, ale jsem si docela jistý, že je to víc než týden, co jsem tu někoho viděl. Takoví staří manželé, pokud si vzpomínám.“

Rino ani na vteřinu nezapochyboval, že pachatel zná přístaviště jako své boty. Mátlo ho ale, proč tolik riskoval a táhl oběť k místu činu, evidentně pečlivě plánovanému, když tím jen zvyšoval šanci na odhalení, a přitom nic nenasvědčovalo tomu, že by chtěl, aby ho někdo viděl. Takže místo pro něj bylo hodně důležité. „Prozatím to tady uzavřu. Ať můžete začít pracovat.“

Nový závan dotěrného zápachu. Znovu si představil tu scénu – žhnoucí dráty, kůži, která se škvaří jako tuk na pánvi, taví se a odkapává na betonovou podlahu. Žár nejspíš nenapravitelně poškodil všechny nervy a všechny části krevního řečiště. Možná budou muset ruku amputovat. A takový osud hrozil i první oběti.

Amputace.

Že by v tom něco bylo? Tok myšlenek přerušila vyzváněcí melodie Back in Black. Takže tu signál přece jen je. Na displeji blikalo ‚Thomas‘, to byl kolega a jeho jediný blízký přítel.

„Kde jsi?“

„Ve sklepě v přístavišti Amundsenbrygga.“

„To jsem si říkal. Myslíš, že je to ten stejný člověk?“

„Jo.“

„Jednoznačně?“

„Jednoznačně.“

„Podle toho, co říkala Selma, je to pěkně hnusný.“

„Přinutil ho, aby pozoroval vlastní ruku, jak se griluje, až z ní zbyl jen odporný kus spáleného masa.“

„Nechutný.“

„Dvojnásob.“

„Vlastně jsem trochu pátral.“ Kolega se do něčeho zakousl, podle zvuku se dalo usuzovat, že jde o jablko. „Ohledně toho Olaussena. Mám pocit, že ta práce se k němu dost hodí. Zdá se, že tomuhle chlápkovi temné a zakouřené lokály sednou, hadry nosí, dokud mu do pračky samy nenapochodujou, a z postele se hrabe ve chvíli, kdy se normální lidi vracejí z práce.“

„To jsi všechno zjistil?“

„Ne. To je jen dojem.“ Další hlasité kousnutí. „Nebo co si myslíš ty: bydlí v mizerném podnájmu, vydělává si tím, že dlouho do noci točí piva místním bezzubým opilcům. Pracuje na částečný úvazek, zadlužený až po uši, takže se taky poměrně často objevuje na sociálce. Ať se nám to líbí nebo ne, je to tak. Takový nenápadný človíček, který se vždycky přizpůsobí svému okolí. Jedno dítě – to žije samozřejmě s matkou.“

„Samozřejmě?“

,„Viděl jsem zvenku dům, co v něm má tu svou špeluňku, a viděl jsem ty lidi, co tam bydlí.“

„Kde je ten byt?“

„Ve čtvrti Langsranda.“

„Kde přesně?“

„Naproti budově aerolinek Widerøe. Mluvil jsem se třemi sousedy. Nikdo si ničeho nevšiml.“

„To jsem tušil.“

„Jo. Tentokrát nedostaneme nic zadarmo.“

„O. K. Musím to tu nechat uzavřít, i když už to tady podupali jak ti tesaři, tak lidi od záchranky.“

„Jo a mimochodem, ta kokoska v horní zásuvce...“

„Tu proboha sněz.“

Otočil se a naposledy si místo činu prohlédl.

Zčernalé stěny, vlhká podlaha.

Dost klaustrofobní.

Elektrická kamna, která se proměnila ve vražednou zbraň.

Ponechán napospas sám sobě a pomalé bolestivé smrti.

Zcela jednoznačně tu šlo o zločin z nenávisti.

Už byl skoro nahoře na schodech, když mu znovu zazvonil telefon. Volal Richard Nordmo, advokát a jeho ne příliš blízký přítel.

„Tady Richard. Ten citát – jus talos...“

Na to už Rino zapomněl. Když mu kvůli tomu volal, nevěděl to Richard jistě, ale slíbil, že to zjistí.

„...mělo by to spíš být jus talionis.“

„Tomu pořád nerozumím.“

„Zjistil jsem, co to znamená.“

„Což je?“

„Vypadá to, že máš co dělat s nějakým mstitelem.“

Kapitola 6

Bergland

„Teprve teď je mi jasné, že mi Bergland chyběl.“ Karianne Hultinová seděla s pohledem upřeným na horizont. Povíval na toto roční období nezvykle mírný vítr a vháněl jí do obličeje pramínky vlasů, ale nezdálo se, že by si toho všímala. To volání severu a severonorské přírody měla v sobě odjakživa. Do tváří se jí vrátila barva. Ale žádná svěží růž, spíše jen taková bledě narůžovělá. Nemoc se prostě nedala zamaskovat.

„Už chápu, že se člověku po takovém místě může stýskat,“ vesele se na ni usmál.

Seděli na vrcholku kopce nedaleko žlutě natřeného domu, který si spěšně pronajali. Dům tu stál už před válkou a teď v něm několik let nikdo nebydlel, což na něm bylo poznat. Oba se shodli na tom, že jakmile to půjde, najdou si něco jiného.

Po všechny ty roky se laskavě popichovali a předháněli se, kdo toho druhého víc vyvede z míry, patřilo to k jejich způsobu komunikace, ale ji už to nebavilo tolik jako dřív. Začalo to pár měsíců předtím, než se přestěhovali na sever. Jeden kotník jí najednou začal otékat, a i když o tom mluvila jako o něčem naprosto zanedbatelném, bylo zřejmé, že ji to znepokojilo. Teď jí začal otékat už i druhý kotník a některé prsty. Vysvětloval jí, že za to může vysoký a nízký tlak, atmosférické vlivy, kvůli kterým se tekutiny v těle přelévají nahoru a dolů. Její úsměv ho ale přesvědčil, že je mu sice za jeho snahu udělat z toho něco bezvýznamného vděčná, nicméně že se mu to nepovedlo.

„Možná to tak mělo být, že jsme se sem přestěhovali, protože bez ohledu na to, co mu je, jestli mu totiž vůbec něco je, myslím, že mě potřebuje tady.“

Mluvila o svém otci, který se během posledních několika měsíců rozstonal a jen stěží dokázal vstát z křesla. Začalo to neurčitými bolestmi žaludku, které se pak rozšířily do celého těla jako zuřivý virus. Prozatím lékaři nepřišli na žádnou prokazatelnou příčinu. Niklas hádal, že nemoc pramenila z mnohaletého stesku. Ona si to myslela také, ale pořád opakovala, že to k němu nesedí, že on vždycky všechny smutky světa překonal se vztyčenou hlavou. Možná právě proto.

„Mimochodem se zdá, že časopis Doma čtou ve vesnici úplně všichni.“ Schoulila se a rukama si objala kolena. „Všichni tu reportáž komentují.“

„Nesmíš zapomenout, že jsi v širém okolí jediná celebrita.“

Ozvali se jí z redakce toho plátku někdy kolem Vánoc a po pár týdnech rozmýšlení se nakonec nechala přemluvit. Celkem se činili a její život z toho teď vyšel jako příběh se šťastným koncem, u kterého nešlo neuronit slzu – od dětských let plných bolesti a samoty k novému šťastnému a zdravému životu. I Niklas měl v příběhu své místo. Vystupoval tam jako její životní láska – doufal ostatně, že právem – ale i tak měl při čtení článku trapný a stísněný pocit. Prostě mu připadalo, že to v tom článku není on.

„To jsem byla i tenkrát. Jen v záporném slova smyslu.“ Schoulila se. Vítr zafučel chladněji. „Táta byl skvělý. Učil mě rok a půl. Domlouval se s učiteli, jak mi učivo zhustit co nejvíc, a učil mě doma. A když na to teď vzpomínám, tak si nevybavuju, že by se někdy zlobil nebo že by mu došla trpělivost. I když vůbec nebyl učitel, pracoval jako instalatér a sám si toho ze školy taky moc nepamatoval. Přitom to byl ten nejtrpělivější učitel, jakého jsem kdy měla.“

„To se moc často nevidí. Když si člověk uvědomí, že s tebou byl sám.“

„To se skoro nikdy nevidí.“

Pořád měla pocit, že otci něco dluží a že mu to prostě musí splatit, i kdyby se třeba ukázalo, že jeho nemoc není nic jiného než stesk.

„A ty dopisy, to byl jeho nápad?“

Přikývla. „Když je dětem třináct nebo čtrnáct, povinné návštěvy je brzy omrzí, a tak za mnou chodili čím dál míň. Nakonec to bylo trapné a nepříjemné nejen mně, ale i spolužákům. Dopisy fungovaly líp. Táta jim nabídl, že mi můžou psát. Posílali nejen dopisy, ale i obrázky a příběhy, co vymýšleli společně. Znáš to, jak jeden začne a druhý vymyslí, jak to bude dál.“

Tohle už slyšel. Několikrát. Občas se kvůli tomu cítil jen jako stín jejího otce. Ale předpokládal, že má pocit, že mu pořád musí odůvodňovat, proč ho sem zatáhla a přesvědčila ho, aby na dobu neurčitou opustil místo, které měl rád. „Ale někteří to s tím soucitem trochu přeháněli, ne?“ řekl dřív, než to stačila vyslovit ona.

„Jeden, samozřejmě anonymní. Kdo to byl, nešlo zjistit, protože mi nepsali všichni. Ale tenhle kluk... svým způsobem to byla moje první láska.“

„Ale ne největší?“

Podívala se na něho a usmála se. „Ne, největší ne. Ale v tom věku to s holkou přece jen něco udělá – ležíš nemocná a odstrčená a najednou se objeví tajný ctitel, který se upřímně strachuje o tvoje zdraví a píše ti dlouhé soucitné dopisy.“

„Odpovídala jsi mu na všechny?“

„Jenom asi na první dva nebo tři. Nestíhala jsem to, protože mezitím dorazily další. Tátovi se to nelíbilo. Nikdy nic neřekl, ale viděla jsem to na něm. Měl prostě pocit, že už je to trochu moc.“

„Možná jsi právě takového tajného přítele v té době potřebovala.“

„Byl to takový světlý bod, jo. I když to pak bylo... nevím.“

„Tajemné?“

„Možná. Prostě to už bylo trochu moc. Ale to nebylo poprvé, kdy jsem měla pocit, že mě někdo tak obdivuje.“

„Aha?“

Ušklíbla se na něj. „Taková holka, když jsem šla do školy, tak byla myslím v šesté nebo sedmé třídě. Z nějakého důvodu mě hrozně obdivovala. Říkala mi kouzelný skřítek, to si pamatuju. Jednou mi řekla něco, na co jsem nikdy nezapomněla, možná kvůli tomu, co se mi pak stalo. Řekla mi, že by si přála, aby se jednoho dne mohla probudit v mém těle. Že bychom si prostě vyměnily místa. To je krásné, ne?“

„Teď chápu, proč ses chtěla vrátit domů. Všichni tě tu obdivují. To nevěstí nic dobrého.“

„Ale prosím tě,“ mávla křehkou rukou. „Ale trochu to tak bylo, to jo. Potom, po té operaci, o mě jeden kluk projevoval zájem úplně nepokrytě.“

„Něco bylo?“

„Niklasi!“

„Myslím, jestli jste spolu chodili.“

Laškovně se usmála. „Osud už tenkrát určil tebe. Ten chudák si zlomil nohu a několik týdnů ležel se sádrou. Pak jeho zájem opadl. Škoda, začínala jsem ho mít ráda.“

„Mimochodem...“ Přitiskl se k ní. „Lind včera něco zmínil. V souvislosti s tím Tulákem.“

„Konrádem, jo. Brr. Je mi ho líto.“

„Říkal, že jeho sestra utekla z domu.“

„To říkal?“

„Nepřímo. Říkal, že zmizela, ale bylo mi jasné, že si myslí, že odešla. Zmiňoval se o nefungující rodině a o tom, že by to možná bylo nejmíň bolestivé řešení, kdyby odešla sama.“

„Já ti nevím. Vždycky jsem si myslela, že uklouzla na útesu a spadla někam, kde ji nikdy nenašli. Ale samozřejmě jestli někde žije ve zdraví, tak jí to jen přeju. I když o tom dost pochybuju.“

„Stejně je to silný příběh.“

„To kvůli Konrádovi. Není hloupější než ostatní. Takhle každý den kopat, rok za rokem, to dokazuje, že k sobě měli blízko.“

„Myslíš, že se ti tu bude líbit?“ přerušila ticho, které následovalo.

„Bude to změna. Od krvavého vyřizování účtů mezi gangy k vyplaveným panenkám. Zatím to vypadá jako změna k lepšímu.“

Znovu se pousmála. „To si myslím, Niklasi.“

„Já taky.“ Sepnul ruce. „Já toho nelituju. Spíš se bojím o tebe, abys neměla dlouhou chvíli.“

Karianne měla neodbytnou potřebu být ve všech situacích a za každou cenu samostatná. Chápal, že tohle nutkání pramení z dob, kdy byla nemocná a bezmocná. Teď neměla žádnou práci a pracovní vyhlídky se nerýsovaly nijak zvlášť růžově.

„To bude dobrý,“ ozvala se. „Vždycky to nakonec dopadlo dobře, pamatuješ?“

Už několikrát se mu zmínila o tom, že má nad sebou asi nějakou ochrannou ruku. Tuhle její teorii ještě přiživil jeden amatérský astrolog, který tvrdil, že se narodila v příhodný čas.

„Šťastná hvězda?“

„Možná. Ale spíš si myslím, že se ta šťastná hvězda jmenuje Reinhard Sund.“

Její otec ovdověl v době, kdy dceři nebyly ještě ani dva roky. To se na člověku podepíše.

„Jak to?“

Pokrčila rameny. „Při přijímačkách na obchodní akademii jsem zůstala třetí pod čarou. Tenkrát bylo všechno jinak, jiné přijímací podmínky, hlásilo se mnohem víc lidí. Neexistovalo moc jiných možností a lidi, co se na střední hlásili, chtěli vážně studovat. Tři dny předtím, než začala škola, jsem se dozvěděla, že mě přijali.“

„Ti dva další to vzdali?“

„Říkalo se, že se nějak uvolnilo místo...“

„Nějaký podfuk?“

„To si myslím.“

„Stejně mu to odpouštím, protože sis to místo zasloužila.“

„To je možné. Jen mám strach, že už mi zase řídí život.“

„Fantomové bolesti v nervu, který vůbec neexistuje?“

„Nechce se mi věřit, že by simuloval, ale jsem si jistá, že mě chtěl na nějaký čas doma. Ať to stojí co to stojí. Pamatuješ si na ten leták v zimě?“

Jak by si nepamatoval. Leták plný velkohubých keců o tom, jak se obec rozrůstá a nabízí potenciálním obyvatelům pohodu a spokojenost. „Prostě pátrají po těch, co se odstěhovali.“

„Tím si nejsem tak jistá.“

„Myslíš, že to zařídil on?“

Sklonila hlavu, jako kdyby na ni těžce dolehlo, že to musí připustit. „Ano, vlastně si to myslím.“

„Takovej podraz.“

„Stejně tak ten dům po vdově Gabrielsenové.“

Jeden z dědiců jí volal. Prý slyšel, že se chystá vrátit zpátky, a komu jinému prodat dům než někomu z vesnice? Slušně nabídku odmítla.

„Myslíš, že za tím stál taky on?“

„Asi to tak bude.“

Nové ticho. Dolehlo na ni tušení, že by otcova nemoc mohla být jen smyšlená.

Niklasovi zavibroval v kapse telefon. Volal kolega.

„Jsem na cestě do Storvollene. Chceš jet se mnou?“

„Co se stalo?“ Vzal si volno, aby mohl být s Karianne.

„Abych tak řekl, jedu na pláž.“

„Další panna?“

„Myslím, že sem rychle zapadneš. To by sis před měsícem ani nepomyslel, co?“

Nasadil provinilý výraz, ale Karianne mu naznačila, že to chápe.

„O. K. Kdy tady budeš?“

„Za pět minut.“

„Potřebuju tak deset nebo dvanáct. Jsem na túře.“

„Na vycházce, Niklasi. Jsi na vycházce. Kdybys byl na túře, tak bys to domů za deset minut nestihl. Ani kdybys dolů skočil. Počkám na tebe.“

„Myslel jsem si, že se budeš chtít přidat.“ Amund Lind se v autě opíral o dveře. Jemně tam voněl parfém. „Je potřeba být tam, kde se něco děje. Nerad bych, aby ses u nás nudil.“

Niklas běžel celou cestu a pořád ještě hlasitě dýchal.

„Únava?“

„To ta moje obsese. Když prostě řeknu za deset nebo dvanáct minut, tak přece nemůžu přijít za třináct.“

Lind se zazubil a odhalil řadu zubů křivých jako hřebeny polárních hor. „Obsese se podceňují.“

„Tak další panna, říkáš.“

„Stejné místo, stejní nálezci. Volal ten muž, ale stejně jsem ji slyšel, jak tam vzadu kdáká. Za všechen ten neklid může ona.“

„A teď, když se našla třetí panna? Co si o tom myslíš teď?“

Lind si mnul tvář. Povadlá podrážděná kůže se mu leskla, asi se natíral nějakým speciálním krémem, pomyslel si Niklas. Leskl se i zarudlý pruh kůže podél vlasové linie.

„V podstatě moc nevím, co si o tom mám myslet. Ženy samozřejmě přehánějí, ale na druhou stranu je to přece jen podivný nález. Někdo se prostě zbavuje starých panenek, dá si práci s výrobou vorů a pak nechá vodní proudy, aby rozhodly, kde plavidlo přistane.“ Lind pustil tvář a ta se pomalu navrátila do svého původního tvaru. „Ale už ze slušnosti musíme trochu zájmu projevit.“

Niklasovi celá ta situace připadala neuvěřitelná. Dva policisté míří na místo činu – místo nálezu panenky. Přechod mezi městem a vesnicí se zdál ještě drastičtější, než si myslel.

„Omlouvám se, jestli jsem tě nějak vyrušil. Říkal jsi, že jsi byl na túře?“

„Na vycházce. S Karianne. To je moje žena.“

„A jo, Karianne. Ta, co se vrátila domů. Všude dobře, doma nejlíp, není to tak?“

„No, za takových okolností... její otec je nemocný, bydlíme v narychlo pronajatém domě a ona se navíc doma hrozně nudí.“

„Předtím jste bydleli ve Strømmenu?“

„Mmm. Posledních čtrnáct let. Ty jsi tam byl?“

„Několikrát. Kousek odtamtud jsem byl na dovolené.“

„Takže dovolenou trávíš v Norsku?“

„Každý rok.“

„Dobrovolně nebo...?“ Niklas moc dobře věděl, ve kterých oblastech muži nejčastěji hrají druhé housle.

„Dobrovolně. Žiju sám, na dovolenou jezdím taky sám.“

Niklas se dál neptal, měl pocit, že kolega se o tom nechce víc bavit.

Pláž ležela v průrvě mezi vysokými skalisky, a protože eroze každý rok ukusovala část země, rozšiřoval se pruh písku čím dál víc do vnitrozemí.

Staří manželé stáli u vody, zdálo se, jako by se panny za žádnou cenu nechtěli dotknout, nebo považovali za důležité naprosto přesně ukázat, kde ji našli.

Když se policisté přiblížili, položil muž ženě ruku na rameno, jako kdyby ji ty postavy v uniformách zneklidňovaly. Niklas si všiml, že v písku vedou jenom dvoje stopy, které mizely u skalisek o kousek dál.

„Nová panna a nový vor?“ nasadil Lind bodrý tón, ale hned si uvědomil, že se to možná moc nehodí, a tak jej kompenzoval znepokojeným výrazem.

Muž se na Linda vyčítavě zadíval. Asi měl pocit, že právě Lind může za to, že je jeho žena tak rozrušená. „Jako posledně,“ oznámil a o krok ustoupil.

Zase porcelánová panna. A zase panna ze starých časů. Lind povolil lýko a podržel panenku před sebou. Tentokrát to byla kráska v červeném. „Zvláštní. Ne nutně to ale musí něco znamenat.“

„Je to znepokojivé. Velice znepokojivé.“ Muž se snažil tvářit rozzlobeně, i když z celé jeho osoby vyzařovala spíš letitá podřízenost. „Copak volání o pomoc snad nepatří mezi věci, které by měla policie řešit především?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vír.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.