Václav Erben

Byl český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem.

Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii. V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl Erben zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Paměti českého krále Jiříka z Poděbrad

Historický román o dětství a chlapectví Jiříka z Poděbrad, tj. od obležení Poděbrad Tábory r.1426 do bitvy u Lipan r.1434. Autor se snaží vylíčit jak utváření charakteru pozdějšího "husitského" krále, tak složitou dobu s řadou čelných historických postav.

Václav Erben

Paměti českého krále
Jiříka z Poděbrad

Kniha první

Dětství

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-16-1

Od obležení Poděbrad Tábory roku 1426
do bitvy u Lipan 1434

Je zvláštní, jaký je dnes vítr.

Noc a vítr.

A oblaka se ženou a zakrývají a odkrývají měsíc. Dobře, že hoří oheň. Venku je chladno.

Oheň hoří dobře, dobrý je i komín a hvízdá v něm vítr.

Napadá mě někdy, jestli vítr odnáší myšlenky. A zdalipak někde poletují, neskloubeny a rozsety.

Jinak si počasí nevšímám. Hledím, aby mi nebyla zima, abych se nepotil v horku. Ale dnes se dívám pootevřeným oknem na oblohu. A ten chladný vítr cítím.

Měl bych ulehnout a spát. Mnohde ve městě ještě hodují. Popíjejí. Budou se mnozí válet po ulicích. A ráno je budou očuchávat, spící a bledé, psi a prasata.

Veselí se a budou se potácet a padat a zvracet a vykřikovat, zpívat, krkat na mou počest. Mluví o mně. Uvažují. Teď ještě mnozí uvažují. Pan Aleš Holický ze Šternberka a Oldřich z Rožmberka sedí tiše. Pijí, ale málo. Opatrně. Vím to, jako bych je viděl. Každého zvlášť. Každý sám a u sebe. Znám je.

Stal jsem se dnes českým králem.

Rokycana se pomodlil a spí. Arcibiskup.

Ano, že jsem dosáhl trůnu, může být závěr, vyvrcholení, cíl. Mých snah, touhy, obratnosti a lsti. Snad, abych docela uspokojil svou ctižádost, mohu se pokusit sáhnout po římské koruně. Já, kacířský král. Ovšem, zažene-li kacířský král Turky, osvobodí-li od nich Cařihrad, bude-li platit. Mnoho.

Nesmysl.

Cítím, že od tohoto vrcholu půjdou věci dál stejně špatně, stejně dobře; spíš hůř. Jsem na začátku, ne zdaleka na konci. Což není příjemné pomyšlení.

I když jsem na vrcholu.

Český král bez rodového požehnání. A zajisté bez požehnání Boha. Jen s Rokycanovými modlitbami. A Bůh, jestliže shlíží a zná ...

Nelze než mávnout rukou.

Královskou rukou. Je stejná, jako byla dnes ráno ruka zemského správce.

Vzpomínám na oblohu, již jsem pozoroval oknem své světnice na Poděbradech. Když jsem se na lůžku trochu nadzvedl, viděl jsem řeku a luka a táhla se nad nimi řídká mlha, jak zástupy duchů nebo duší. To druhé je snad zbožnější pomyšlení.

Duší (nebo duchů?) šťastných nebo nešťastných.

Nikdy jsem to nemohl rozhodnout. Považoval jsem to za neštěstí života.

Musel jsem totiž odhánět komáry.

A světnicí se ozývalo silné chrápání mého pěstouna. Kněze Jana.

Pokud si vzpomínám, je to vůbec to první, co si pamatuju. První vjem mého života, který si uvědomuji. Noc a měsíc a louky. Trochu strach. Komáři nad bažinami okolo hradu. A chrápání.

O knězi Janovi: Měl být mým pěstounem. Učitelem. Otcem i matkou zároveň. Já neměl nejen matku, ale také otce Viktorína si pamatuju málo a vlastně mám dojem, že si ho pletu se strýcem Hynkem. Kněz Jan nebyl, myslím, knězem. Přemýšlím-li o tom dnes, v poslední době — je zvláštní, že teprve od smrti Hynce Ptáčka z Pirkštejna se pokouším vybavit si nějaké vzpomínky, do té doby jsem neměl jaksi čas a také mysl na vzpomínání — jsem si zcela jist, že ten drobný mužík s řídkými vousy a ve směšně plandavé suknici nebyl vůbec muž. Naučil mě pramálo. Ale byl to jediný člověk, který mě vůbec učil trochu číst a psát. Měl modré, velké a vlhké oči a býval cítit vínem.

Vodil mě za ruku; jeho ruka byla kostnatá a studená.

Mše nesloužil a hradní kapli se spíš vyhýbal. Pisklavým hlasem četl bibli, latinsky, smysl čteného mi vyprávěl v našem jazyku.

Sedávali jsme spolu a ještě s purkrabím hradu Joštem u jídla.

Mluvili o věcech, kterým jsem nerozuměl, a často se smáli. Kněz Jan potichu, Jošt otvíral při smíchu ústa a ukazoval své děravé zuby.

— Dobře, volával a plácal dlaní do stolu, že sedíme zde. Na přepevném hradě. Bitvy přenechme pánům rytířům a lůze.

Do dneška si myslím, že když v ničem jiném, pak v tom posledním měl pravdu. Ostatně, já se nikdy za rytíře nepovažoval.

Otec a strýc, neboť ti dva, pokud si vzpomínám, byli téměř neustále spolu, se objevili jen jednou před obležením Poděbrad. Tak to zůstalo v mé paměti. Přijeli na několik dní se svými lidmi, bylo tam najednou spousta mužů, žen a výrostků a vozů a koní; smějících se a pokřikujících mužů. Bál jsem se jich trochu. Byli příliš hluční. Vyhýbal jsem se jim a oni mě prostě nebrali příliš na vědomí. Vyjedli zásoby hradu i okolí a táhli dál.

Z nich zůstal na hradě Jošt a kněz Jan. Později jsem se dověděl, že se v té době schylovalo k bitvě u Ústí.

—Co když padnou? poznamenal u večeře Jošt a vycenil své díry mezi zuby.

Kněz Jan, zdálo se, neslyšel. Dál žvýkal placku, kterou si namáčel do medu. Pečlivě, aby se příliš nepotřísnil, pouštěl si namočený kus placky do úst, zvrátiv vždy při tom hlavu dozadu.

— Co když se nevrátí, povídám, opakoval po chvíli Jošt.

Jan dožvýkal a zkoušel poklepem, zda pohárek na víno není prázdný. Zvonil, tedy byl, Jan si nalil ze džbánu a popřál si mnoho doušků. Mnul si pár řídkých vlasů nad lysinou čela.

— Co ..., začal znovu Jošt.

Kněz Jan se zašklebil, nakrčil nos a ukázal očima na mě.

Jošt mávl rukou.

— Běž spát, Jiříku, řekl mi purkrabí Jošt otcovsky laskavě.

Snad chtěl kněz Jan něco poznamenat. Snad se mu s Joštem nechtělo hovořit, možná věděl, o čem bude řeč. Jistě to věděl. Zmohl se na neurčité gesto.

Býval jsem poslušný chlapec. Mlčenlivý a klidný. Bál jsem se koní, lidí, ruchu a zamračených pohledů. Vstal jsem. Bál jsem se hádek. Poslušně jsem šel ke dveřím.

Ovšemže šel. Děti obyčejně utíkají. Mně bylo tenkrát pět šest let. Děti utíkají na krátkých nohách, snad aby co nejdřív doběhly zralost a věk dospělosti, po kterém touží. Běhával jsem málokdy. Nebylo, kam bych kdy spěchal. Snad jen tam u slepých ramen řeky, kde jsem mezi rákosím a vyschlou trávou plašil ptáky a obdivoval je, jak přímo přede mnou vyrážejí s pokřikem prudce k nebi. Později jsem musel často spěchat. Hnát se. Pádit. Pochopil jsem, že spěch i pomalost jsou také zbraně, použijí-li se správně, na správném místě a v nejpříhodnější chvíli. (Ale pochopit, uhodnout, poznat onu chvíli bývá těžké a často se to nepovede.)

Tedy šel jsem od stolu, spíš jsem se loudal. Jošt mi ještě na dobrou noc hodil placku, horkou a voňavou. V letu jsem ji chytil. Hřála mi ruce.

Neměl jsem hlad.

Ale pohledem jsem vyjádřil poděkování. Ze zvyku. Také abych ho ujistil, že odcházím rád.

— Smím si jít ještě chvíli hrát ven? zeptal jsem se, jen tak, na zkoušku. Bylo po západu slunce.

—Na chvíli, souhlasil kněz Jan.

A já teď už najisto věděl, že musím zůstat za pootevřenými dveřmi.

V pozdní hodinu jsem nikdy nesměl z budovy.

Kněz Jan mi často zdůrazňoval, že za můj život a zdraví ručí mému otci. Svým vlastním životem. Svou hlavou. Mám-li ho rád, svého kněze Jana, musím být poslušný a opatrný.

Jana jsem si nezamiloval. Nebylo proč. Chodil se mnou a nudil se. Jak to bylo zřejmé! Vláčel mě po loukách, prašných cestách, lesem, kde jsem trhal jahody a maliny. A on mlčel. Byl mi jen v patách. Hlídal mě a skrze mě sebe.

Snad proto, že jsem nemiloval svého pěstouna, že jím nebyla matka nebo aspoň žena, tedy snad proto jsem nikdy nemiloval nikoho. A jen ke dvěma lidem jsem přilnul víc. K Hynci Ptáčkovi z Pirkštejna a k mistru Janu z Rokycan. Asi že oba zcela jiní měli, soudím, jeden společný povahový znak, který postrádám. Sklon ke komedianství a lehkost přetvářky. Lehkost. Ale o nich později, později...

Vyšel jsem tedy poslušně ze světnice a kopnutím zabouchl dveře. Horkou placku jsem strčil do úst a použil obou rukou, abych dveře znova pootevřel. Tiše.

Usedl jsem za ně. K ohbí chodby bylo pár kroků. Kdybych vstal, utíkal, zmizel bych dřív, než by se dveře se skřípěním otevřely. Ale i tak se mi to nelíbilo. Ulomil jsem tedy kus placky a použil ji místo kamene na podložení dveří.

Slyšel jsem ze světnice, jak vrzla lavice.

Kroky jsem nemohl neslyšet.

Nevím, byl-li jsem jen zvědavý, drze zvědavý kluk.

Ano, zvědavý jsem byl. Jako každé dítě. Ale nikdy ne horečně, soustavně. Málo jsem se ptal. Raději poslouchal a pozoroval. Nevím, jestli to byla vždy náhoda nebo řízení boží či nějaký zvláštní cit pro věc, že jsem chtěl zrovna tenkrát vědět, oč jde.

— Bojím se, příteli mnichu, řekl Jošt, že se bude od Ústí utíkat.

— Nech toho mnicha, pravil kněz Jan dotčeně.

— Nejsi kněz, prohlásil Jošt. — Tohle já moc dobře vím. Vím taky, žes to byl ty, kdo Hynkovi prozradil, kde vy, sedlečtí mniši, máte ukryty své poklady. Krásné klášterní poklady.

— Jošte ..., zaúpěl Jan zoufale.

— Viktorín s Hynkem ti za odměnu darovali život. A ochranu. Kdyby ses zachoval jinak, usmažili by tě bratři bratra Žižky na hranici jako ostatní z celého kláštera. Budiž ti odpuštěno.

— Nemá mně kdo odpouštět.

— Tví vlastní bratři mniši. Upálení i ti, kteří hnijí v kutnohorských šachtách. Nikdo víc a nikdo míň. A teď poslouchej, přítelíčku: já byl totiž ten, kdo tě zakukleného odvezl sem na Poděbrady, a ten, kdo věděl, co je v těch dvou vozech, které mi bylo nakázáno velmi střežit. Jenže já to neměl vědět. Ale věděl jsem. Podíval jsem se. Prostě jsem neposlechl své pány. Je to zahrabáno tady. A nejen ze Sedlce. I odjinud. Vím to. Máme to tady, na Poděbradech. Ale kde? To nevím. Kde to je?

— Nevím.

— Je to tady, mnichu. Dole. Někde ve sklepení. Pomáhals jim. To vím. A vím taky, že ti dva, co dělali s tebou, už nahoru nevylezli. Bylo to v noci, ale já nespal. Pozoroval jsem. Hlídal jsem vás. Oba mohou padnout, rozumíš? Oba! Viktorín i Hynek.

— Nepadnou! vykřikl kněz Jan zoufale.

— Ale mohou. A ty víš ...

— Nic nevím!

— Není bratra Žižky, řekl Jošt klidně. — A bude asi velká bitva někde na severu. Tuhle tady jeden chlapík, asi zběh, vykládal, co Němců, Sasů a rytířů se hrne přes hory. Proti nim pražané a Korybut s našimi pány. Táboři a sirotci. Není bratra Žižky ... na toho mi nesahej, mnichu ... Kněz Prokop ještě žádnou bitvu nevyhrál. Ostatně, Prokop je asi takový kněz jako ty, zasmál se Jošt.

Nepamatuju se na celý rozhovor. I tohle jsem si snad vymyslel později, když jsem se k té příhodě vracel. Tak nějak mluvili. Co jsem si pamatoval najisto, byly tyto věci : dojde k velké bitvě, ve které vojsko, jemuž velí nějaký kněz Prokop, bude asi poraženo. Stane-li se tak, zemře můj otec i strýc a já zbydu jako jediný dědic. Nevěděl jsem čeho. Ale domýšlel jsem si, že Poděbrad. Kněz Jan není kněz, býval mnichem v jakémsi klášteře. Otec nebo strýc mu zachránili život, protože jim prozradil, kam mniši ukryli klášterní majetek. A ten je nyní zde, někde na Poděbradech. Zemře-li otec a strýc, vyberou jej ti dva a zmizí.

Snad by se dnes mohlo říci, že to byli obyčejní lapkové a zloději. Jenže doba byla taková. Z lapků se stávali rytíři a boháči, z hejtmanů potom lapkové. Jako z Koldy ze Žampachu například. Z hlediska Rožmberka byl Žižka lapkou. Nevím, co si o něm myslel otec, který patřil k jeho straně, který se k němu přidal a pomohl ho zachránit ze zlého obklíčení v Brandýse nad Labem. Nevím, proč k němu patřil otec a strýc. Ale tím bylo určeno i moje místo pro budoucnost. Budou-li žít.

Nebudou-li...?

Do dneška se pamatuju především na strach. Snažil jsem se tiše odejít a opravdu nevím, zda se mi to povedlo. Snad ano; zavrtal jsem se do kůží na svém lůžku. Nevím přesně, čeho jsem se vlastně bál.

Možná nejvíc samoty.

Byl to můj první strach ze samoty. Prožíval jsem jej potom mnohokrát, častěji a častěji. Méně, když jsem byl vedle Hynce Ptáčka. Nejvíc teď. A bojím se, že všechno bude ještě horší...

Rokycana je utěšitel. Řečník, který dovede vymyslet obratná slova.

Ale není kumpán.

Ani žádný šašek nemůže být kumpánem. Je za své šaškárny živen. Dobře nebo hůř, podle toho, jakého druhu jsou ty šaškárny, které provozuje, a jak se líbí. Protože se chce zalíbit, nemůže být kumpánem krále.

Kdybych byl aspoň nalezl zálibu v krásných paních jako císař Zikmund. Snad jsem vyrůstal příliš sám. Krásné paní se mi nikdy nezdály tak krásné.

Byl začátek června. Večer začínal za rudým sluncem. Viděl jsem otevřeným oknem, jak vysoká oblaka ztrácejí červeň západu, fialoví, blednou. Kožešina mě šimrala pod krkem a já jsem se potil. Ale bál jsem se poodhrnout ji a utíral jsem pot z tváří rukama, které se ještě lepily medem z té placky.

Jejíhož kousku za dveřmi si snad nikdo nevšiml.

A když ... prostě jsem ji kousek ztratil...

Přišel mnich Jan řečený kněz. Byla už tma. Zavřel jako vždy na závoru a po paměti dosedl na své lůžko. Neulehl. Nejspíš přemýšlel. Ale také asi pozoroval mě, ukrytého pod kožešinou. Vstal a přikročil blíž.

Ani jsem se nepohnul a zavřel jsem oči.

Odhrnul kožešinu a já ucítil zápach vína. Naklonil se nade mě. Po mém čele stékaly krůpěje potu. Neodvážil jsem se pohnout ani víčky.

Ale stál nade mnou a pozoroval mě. Nebyl chůvou, a proto mi neutřel z čela pot.

Ale já cítil pach jeho potu. Ostrý a zvláštní, jako málokdy předtím. Později, přemýšleje o tom, jsem pochopil, že také kněz Jan se potil hrůzou.

Lidé posedlí odvahou a ti, kteří podléhají šílenství strachu, mají cosi společného. Bojíme se každý a čas od času dovedeme být odvážní. Dejme tomu, že jen čas od času. Strach nás provází důvěrněji.

To společné je zbrklost a neuváženost činů. Náhlé pomatení mysli těch i oněch.

Vím, že se kněz Jan potil hrůzou. Tenkrát jsem to snad jen tušil. Cítil. Přecházelo to z něho na mne. Jsou lidé divocí touhou po moci, po ženách, po okázalosti, poctách, lidé posedlí knihami nebo hvězdami, posedlí slovem a myšlenkami, posedlí šaškováním, koňmi, jídlem, posedlí vírou, chudobou, samotou. Mnich či kněz Jan byl, vrátím-li se k nezřetelným vjemům dětské mysli, posedlý právě strachem. Jinak si neumím vysvětlit jeho čin a smysl toho činu.

Strach je také vášeň. Vášeň je nevidomá a bezhraničná.

Přestože byla horká noc, zabalil mě do kožešiny. Cítil jsem, jak se mu chvějí ruce, a kdykoliv se jimi dotkl mých rukou, krku, tváře, zamrazil mě vlhký chlad jeho potu.

Vzal mě do náruče.

Nebyl silák, ale měl šlachovité ruce a kostnaté tělo. Snažil se jít tiše, přesto jeho bosé nohy pleskaly na kameni schodů a jeho dech se mi zdál příliš hlučný. Co chvíli tiše, varovně sykl, jako by mě vyzýval, abych mlčel. Ale já byl polekaný, tichý a vůbec mi nenapadlo, že bych měl promluvit. Neumím si vysvětlit, proč jsem se na nic nezeptal. Koneckonců ani teď nekladu rád otázky. Líp je dívat se, pozorovat, mlčet, přemýšlet a pak říci několik slov. S vážnou tváří jistoty. Líp pro mě, neboť je mi cizí způsob zakrývat tlacháním pravý stav duše, skutečný proud myšlenek.

Nádvoří bylo temné.

Ze stájí zarachotil řetěz a jakýsi kůň netrpělivě přešlápl. Při zdech bylo ještě temněji. Dvě stráže na hradbách se minuly a proti obloze bylo vidět jejich stíny.

Postavil mě na zem. Hlína a prach byly dosud teplé a hřály mi chodidla. Dal mi vlhkou dlaň na ústa, aby znovu naznačil, že mám být docela potichu.

Bylo to zbytečné. Pozoroval jsem stíny na hradební zdi. Minuly se. Odháněly komáry a bylo to směšné. Prkna vrzala pod kroky stínů.

Žáby v mokřinách skřehotaly hlasitě, blahobytně a spokojeně. Patrně se jim zdálo, že vládnou zemí. Totéž se možná zdálo měsíci. Byl už nad obzorem, z nádvoří neviditelný, na kamenech věže bylo vidět jeho načervenalé, bledě krvavé světlo. Hvězdy byly mihotavé a nezřetelné. To asi jak z bažin, řeky a zarostlých slepých ramen i z luk stoupala řídká mlha.

Kněz Jan mě zasunul do výklenku u zadní branky. Stisknutím ramene mi naznačil, abych zůstal na místě. Napadlo mi, že mně snad chce ukázat ukořistěné a zazděné bohatství, jehož se mám stát dědicem, a představoval jsem si, jak tápeme po vlhkých schodech do podzemí hradu, stojíme před stěnou, na níž si hraje se stíny vyčnívajících kamenů blikavá hornická lampička, kterou Jan s oblibou užíval; a viděl jsem, jak Janova kostnatá ruka ukazuje na zdi místo, obrys práce těch neznámých mužů, kteří už nikdy nepromluví.

Napadlo mě také, že toto neprožívám, ale sním.

Míval jsem mnoho barevných snů.

Jezdil jsem v nich na koni mezi olšemi. A často s jakýmsi podivem zjišťoval, že kůň pode mnou není. Pohyboval jsem se samovolně vzduchem, s mírnou úzkostí, ale zároveň zvláštně lehký a blažený. Někdy jsem pocítil cosi jako závrať z té nezvyklé hybnosti a lehkosti. Závrať sice příjemnou, ale bohužel, probouzela mě. Ale ihned jsem dál s chutí usínal, aby sen pokračoval, a bylo tomu vskutku tak, dělo se to, sen, krátce přerušený, trval dál.

Míval jsem mnoho snů.

Barevných.

Ale nezdálo se mi o lidech. I ve spánku jsem byl sám.

Zdávalo se mi o zvířatech, často velmi podivných, někdy i s lidskými hlavami, o koních, kteří mají v lopatkách zarostlé lidské ruce, o černých nosatých myších, jež si se mnou hrály. O zlatých rybách shlukujících se nad hnědým či žlutým dnem řeky. O bledě modrých havranech na bílém sněhu. O vranách jdoucích v seřazeném šiku za zajícem, bílým zajícem s černou hlavou, jako by měl helmici, o vranách jdoucích a ponuře zpívajících.

Mnoho snů, vzpomínám-li, prošlo mou myslí.

Nevím, jestli byly k něčemu dobré. Ale měl jsem je rád. Připadalo mi, že jsou vyprávěním kohosi neznámého. Příběhy určenými jen pro mě. O Bohu jsem neslyšel mnoho vyprávět. Spíš jen pře o něm a o jeho zákonech.

Vypráví-li však sny Bůh, jsem ochoten věřit, že je v podstatě dobrý.

V posledních letech mám málo snů. Někdy ráno před probuzením. Je v nich mnoho lidí, nezřetelných dějů, ruchu; mrskají se v nich nohy oběšenců a kutálejí se uťaté hlavy. Probouzím se úzkostí a neusínám. Dýchám zhluboka, abych zahnal tíseň a zmírnil tlak pod hrdlem, abych přivolal spánek. Hluboký, raději bezesný. Obyčejně se nedočkám. Pokouším se o jakousi modlitbu, jak mi jednou poradil Rokycana. Marně. Bývá ráno a svítá.

Jsou-li sny dílem božím, pak jsem snad hříšníkem. Nebo je mi tu ukazována nějaká zvláštní cesta, dávány rady a pokyny, kterým však nerozumím. Ptal jsem se na to jednou mistra Rokycany. Odpověděl moudře, přesně podle své nátury: jde o dílo Boha i ďábla. Vykupitele i pokušitele.

Řeč hodná svého mistra a kazatele. Jde o tajemství božské prozřetelnosti, o vnuknutí, předzvěsti a varování. Smysl však bývá skryt lidskému rozumu a vnímání, jen někdy může božská prozřetelnost napovědět snícímu nějakým zvláštním způsobem, pokynem, jaký účel a výzva je ve snu skryta.

Snad to někdy Bůh opravdu udělá.

Pro mě to zatím neučinil. Nebo nejsem dost pozorný a vnímavý ke znamením prozřetelnosti.

Chtěl bych mít sny, osamělé sny svého dětství, pohybovat se lehce v barevném světě. Což je směšné, ale pochopitelné. Neboť se pohybuju po této zemi jako každý malý tlustý člověk. Totiž zavalitě a těžce.

Kněz Jan kráčel rychle přes nádvoří, při tom jako by vrávoral, jeho plandavá kutna vlála a svíjela se. Vypadalo to, že jde pouze prázdná kutna, že jen kutna s nastrčenou hlavičkou spěchá nádvořím.

Klapnutí branky stáje zaznělo hlasitě. Jan se schoulil u přírubně a strnul. Zmizel. Splynul se zdí, ale jeho hlavu bylo vidět. Podobala se šišatému, špinavému talíři stojícímu na neviditelné polici.

Hlídky se potkaly na nejvzdálenější straně zdi, nyní se vrzání prken blížilo zpátky. Muž, který šel nade mnou, mrzutě bručel. Pleskal si dlaní po krku.

Také mně se zahryzl komár do tváře. Stiskl jsem ho mezi prsty.

Špinavý talíř na zárubni zmizel.

Když se kroky hlídek opět vzdalovaly, kněz Jan se objevil a vlekl za sebou koně, jenž neohrabaně našlapoval ohromnými kopyty, zchromlý kůň. Neobratné zvíře.

Živočich z mých snů.

Zachvěl jsem se. Snad mě zastudila do zpocených zad kamenná zeď, o kterou jsem se opíral.

Kůň nebyl zmrzačený. Jeho kopyta byla obalená slámou a hadry.

Šel odevzdaně se sklopenou hlavou, možná ještě v polospánku, našlapoval široce zmaten vlastní chůzí.

Kněz či mnich bývá mizerný jezdec. Jan nebyl výjimkou, vybral proto klidné, trpělivé a nevzrušivé zvíře.

Bál se, že nezvládne mladou a bujnou klisnu. Bál se jistě právem, nicméně však jeho výběr, rovněž určený strachem, byl mu vlastně rozsudkem smrti. Nebo něčím, co ho k tomuto rozsudku přiblížilo na vzdálenost natažené paže.

Pochopil jsem, že spolu někam pojedeme. Věděl jsem, že náš odjezd souvisí s rozhovorem, jehož část jsem večer vyslechl, ale nebylo mi zřejmé, o jakou jízdu půjde a kam vlastně.

Té chvíle mi nenapadlo, že by to mohl být útěk.

Vyčkal, až se stráže octly na vzdáleném konci hradeb. Otevřel branku a veda jednou rukou koně a druhou mě, vykročil z hradu. Za brankou bylo houští. Vysoké lísky. Zůstali jsme stát skryti pod listím keřů. Vrzání ochozu pod kroky stráží sem téměř nedoléhalo.

Stáli jsme příliš těsně u zdi, než aby bylo možno stráže vidět.

Malá louka před námi byla teď, v noci, podivně našedlá. Slepé rameno řeky se matně lesklo.

Kněz Jan pohyboval rty, jako by se tiše modlil. Myslím ale, že spíš počítal kroky stráží.

Sehnul se ke mně, s obtížemi mě zvedl a vysadil do sedla. Nebylo to poprvé, co jsem seděl na koni, samozřejmě. Ale nemíval jsem to rád. Zdálo se mi, že jsem příliš vysoko nad zemí. Bál jsem se jak výšky, tak pádu.

Té noci však ne. Snad proto, že jsem neviděl dost dobře na zem. Snad tím, že jsem se, jak se mi zdálo, ocitl na jistou chvíli ve snu.

Chytil jsem se křečovitě sedla. Jan vzal koně za uzdu a vykročil podél zdi.

Kuňkání žab bylo nesnesitelně hlasité.

Kůň zeširoka našlapoval a kněz Jan si dřel boky a kutnu o kameny hradební zdi, ačkoliv, jak vím, bylo i tohle jeho počínání nesmyslné. I kdyby šel pět sáhů od zdi, nemohl ho z hradeb nikdo vidět, pokud by se strážný nenaklonil a nepodíval se přímo dolů. Také ochrana kopyt koně byla zbytečná už od chvíle, kdy jsme se octli mimo nádvoří. To obojí prostě značilo zmatek v mysli kněze Jana.

Zvednutý most vypadal jako podivná obluda.

Nedošli jsme až k němu, protože mezi mostem a hlavní branou bylo volné prostranství. Jan se zastavil a kleče odvazoval z kopyt koně slámu a hadry. Kůň byl neklidný, Jan tiše hekal, já se pořád ještě křečovitě držel sedla.

Potom vzal Jan znova koně za uzdu a poslouchal.

Zase jen žáby.

Nic než mocný kravál žab.

Vykročil k řece. Byla na tom místě mělká. Naše cesta vedla zprvu mezi nízkými křovinami.

A tu jsem najednou pochopil, že nejde o tajnou pouť kamsi do neznáma.

Že jde o útěk.

Někam utíkáme. Vzpomínám si, že jsem nebyl nijak vzrušen. Byl jsem ospalý a sedlo mě tlačilo do zadku.

Nevěděl jsem také, proč utíkáme.

Bylo to prostě nepohodlné a nepřinášelo mi to žádné vzrušení. Mnohokrát v životě jsem se ocitl v dějích, které snad jiné rozechvívají napětím, srdce jim bije prudčeji a s chutí se pouštějí do podniků, jež mají vzruch, spád, jsou cítit řemením a zní cinkotem zbraní; některým mužům i ženám, jak jsem mnohokrát viděl, lesknou se oči jakýmsi radostným a zároveň tísnivým neklidem. Ocitl jsem se často uprostřed událostí, do nichž by se mnozí vrhli s nadšenou odvahou a s touhou obratně je vyřešit, ať už ozbrojenou rukou nebo myšlenkou, nápadem. Byl a jsem uprostřed takových událostí, jsem nucen v nich být, ale pokaždé cítím především skutečnost, že je mi nepohodlně. Chci je mít rychle za sebou, když je to možné, většinou je to ovšem nemožné. Jediné, co mě při takových příležitostech těší, je, že mohu pozorovat druhé. Hodnotit jejich činy, přemýšlet o nich, rychle přemýšlet, jako když bleskem švihne, a vnutit jim rázem skutky, které třeba neodpovídají jejich skutečným záměrům nebo povaze. Trvalo dlouho, než jsem pochopil základy a účel této hry. A než se mi podařilo, že přestala být hrou, ale stala se nástrojem v mých službách.

Jan držel koně za uzdu, chvíli čekal a díval se nahoru na hradby. Mimoděk jsem se tam podíval také, ale neviděl jsem nic, nemohl jsem vidět, stejně jako on. Hrad byl jako studený a temný balvan, rozlehlý a stísňující černý stín proti světlejší obloze. Bylo jasněji, měsíc, skrytý nyní za hradem, vystoupil dál nad obzor.

Rozběhl se orosenou loukou, kůň poslušně klusal za ním. Od keře ke keři. Klikatě až k olším na břehu.

Břeh na tomto místě jsem znal, i řeku. Byla mělká, někdy jsem zde lehával na břiše v trávě a díval se do ní, pozoruje ryby, dno a pomalý pohyb proudu zřejmý jen z drobných vírů u břehu nebo z plovoucího listu či na okamžik strnulé vodoměrky. Koupával jsem se na tomhle mělkém místě a s rozkoší vířil bahno dna, pozoroval, jak pod dotekem nohy vybuchuje a temný oblak se šíří až k hladině; a sune se stranou unášen proudem.

Jan vysoukal kutnu a přivázal ji šňůrou na prsou. Jeho bílá zadnice byla jasnější než měsíc.

Vstoupil opatrně a tápavě do řeky, kůň ho následoval. Pomalu, váhavě, nejistě. Zdálo se mi, že bílá mnichova zadnice osvětluje hladinu. Ať je to jakkoliv nepříhodné, pro konec kněze Jana vlastně směšné, mám téměř jistotu, že jeho přání zachovat si suchý oděv, ho nakonec zavedlo ke konečné zkáze; neboť bílá, pohybující se skvrna uprostřed řeky nemohla být přehlédnuta z hradeb, musela na sebe nutně upoutat pozornost.

Se supěním se vyhrabal kněz Jan na druhý břeh. Kůň tak učinil mohutným vzepětím, že jsem se jen tak tak udržel v sedle. Měl jsem co dělat, abych se nezvrátil a nespadl do vody.

— Sedni si před sedlo, zašeptal mi kněz Jan. Upravil si kutnu a vyškrábal se do sedla. Vzal do ruky uzdu, s velkými obtížemi zasunul nohy do třmenů a pobídl koně.

A kůň vykročil.

Při útěku by se mělo pádit. Při útěku má kůň letět i tmou. Kůň to dokáže a není třeba se starat o podrobnosti cesty. Jen o povšechný směr a rychlost.

Hlavně rychlost.

Jenže kůň vykročil. Snad k západu nebo k severozápadu, prostě k haťové cestě a dál po ní bažinatými lukami, téměř podél řeky. Ne na sever třeba, do lesů a v nich se ztratit, zmizet a pak, za rozednění, v bezpečí se ubírat za cílem cesty.

Nevěděl jsem však nic o správném směru a postupu, chápal jsem záměr kněze Jana jen velmi nepřesně.

Kuňkání žab ustalo, ale komáři se nás drželi pilně a bodali do krku, obličeje, do nohou, za uši i do rtů. Nemohl jsem je odehnat, protože mě Jan jednou rukou objímal a tak mi tiskl obě ruce k tělu. Kroutil jsem se a potřásal hlavou. Bylo mi do pláče.

— Kam jedeme?

— Za tvým otcem a strýcem, odpověděl polohlasně.

— Proč?

Mlčel. Bosýma nohama se snažil přimět koně k rychlejšímu pohybu, ale bezvýsledně. Snad zvíře ani necítilo kopání Janových kostnatých pat do svých slabin.

Měsíc vyšel naplno.

Chtěl jsem se ohlédnout, zda neuvidím hrad. Ale Jan mě svíral příliš křečovitě.

Myslím, že z tohoto místa bylo vidět hradby. Mohli jsme být viděni i my.

Ale to už jsem zaslechl vzdálený lomoz a zadunění. Most u brány dopadl na podpěrná břevna. Jan koně zuřivě kopal a nahýbal se dopředu, na mě, až jsem mohl sotva dýchat.

Naklonil se, jako bychom se řítili tryskem.

Ale kůň jen dál klidně poklusával, pohazoval hlavou a švihal ocasem. Měl také potíže s komáry.

Země pod kopyty neduněla, jen mokrá tráva šustila a občas zapraskaly větve hatí, když jsme přejížděli rozsáhlejší mokřinu.

Kopal koně jako posedlý a potrhával uzdou.

Klidný kůň snaživě klusal.

Zkroucený a přitisknutý k tvrdým koňským lopatkám, cítil jsem bolest. Vyprostil jsem alespoň ruce, chytil jsem se hřívy a nalehl koni na krk.

Jan supěl námahou.

Jeho námaha však byla bezvýsledná.

Útěk se změnil v zoufalé harcování nocí. Měsíční, světlou nocí, v níž bylo vidět na míli, neboť bylo bezvětří a mlžný opar se držel nad bažinami.

Bylo mi špatně. Svíral jsem křečovitě v prstech žíně hřívy. Janovo mlácení tělem a stejnoměrné pohupování koňského hřbetu nebyly v souladu; mě to prostě z koně shazovalo. Jako by na mě Jan zapomněl.

Myslím, že tomu tak opravdu bylo, neboť zajisté věděl, oč tu běží.

Za námi, blíž i dál, se ozýval křik, volání a třesk kovu o kov. Jošt hnal hradní posádku snad naslepo, ale jezdce rozvinul do šíře půl míle a víc. A bylo zřejmé, že se k nám nebezpečí blíží z několika stran. Nemohli nás minout. Ani hnát se nemuseli. Stačilo jim prostě cválat.

Slyšel jsem už nejen křik, ale i dunění kopyt a posléze i cinkot postrojů, vrzání řemení sedel a nakonec jsem zahlédl, leže na krku koně, ruku, která uchopila ohlávku naší klisny a rázně trhla.

Viděl jsem tu svalnatou ruku porostlou černými chlupy naprosto zřetelně a vidím ji tak dodnes.

Obklopilo nás deset jezdců. Známé obličeje posádky hradu.

Jeden sklouzl ze sedla, přistoupil k nám a opatrně mě sundal z tvrdých koňských lopatek. Držel mě v náručí klidnýma a pevnýma rukama.

Kněz Jan zapištěl.

Kdosi hvízdl na prsty.

Teprve nyní jsem si uvědomil, že jsme mimo cestu, někde na úhoru poblíž remízku hustého houští, snad to byly trnky. Nad nimi křivé větve dvou starých pokroucených slív.

Z různých směrů se přiblížili další jezdci, mezi nimi purkrabí Jošt.

— Co je s klukem? zeptal se.

— V pořádku, řekl ten muž, co mě držel v náručí. Jošt mu hodil kožešinu, ve které mě Jan přenášel a která zůstala ležet někde na nádvoří nebo při zdi hradu.

— Zabal ho.

Chtěl jsem povědět, že mi není zima, ale naopak, horko, že jsem se rozehřál jízdou a námahou, se kterou jsem se musel držet, abych nespadl, ale neřekl jsem nic.

Položili kožešinu na zem, mě na ni, zabalili mě a kdosi mi podepřel hlavu svinutým pláštíkem.

Kněz Jan opět zapištěl. Viděl jsem jeho bosou nohu, jak se chvěje v třmenu.

— Mno... mlaskl Jošt a vzduch mu hvízdl mezi dírami v zubech. — Miloval jsem kněze Jana, pravil dál, protože jsem si myslel, že věrně slouží svému pánu, který mu zachoval život. Neboť, abyste vy všichni věděli, Jan není knězem, ale bývalým mnichem. Jeho úpěnlivými prosbami se nechal pan Viktorín pohnout a zachoval tohoto mnicha při životě, ačkoliv měl jako ostatní nepřátelé boží pravdy zhynout na hranici. A tak mu důvěřoval, že mu svěřil i výchovu svého nebohého synáčka. Ukázalo se, jak teď všichni vidíte, že mnich zůstane mnichem. Chtěl Jiříka unést, na skrytém místě ho zabít a ...

— Nééé!! zaječel mnich a podobalo se to mečení kozla. Na víc neměl čas, protože Jošt pobodl svého koně, ten přiskočil ke stojící klisně a Joštova ruka zasáhla Janův obličej.

Z nosu a úst vytryskla Janovi krev, teď v noci, v záři měsíce, černá.

— Mnich zůstane mnichem, prohlásil Jošt téměř spokojeně. — Zrádcem. Boží pravdy i lidí. Provaz!

Ukázal k remízku na pokroucenou švestku. — Tuhle nit, máchl palcem k Janovi, ta silnější větev udrží!

— Já ... Ne! Jošte!!! zaječel Jan a snad se chtěl schoulit, sklouznout z koně, snad utíkat, snad ten pohyb nebyl ničím jiným než úderem hrůzy.

Tentokrát mu zavřel ústa jeden z jezdců. Použil stejného způsobu jako před chvílí Jošt. Úderu pěstí do tváře.

A muž, který mě předtím držel na rukou a nyní jako jediný z celé skupiny stál na zemi, přistoupil k Janovi a rychlým pohybem ho stáhl z koně. Podali mu provaz.

Muž zručně, přidržuje si Jana nohama, zrobil smyčku a hodil ji bývalému mnichovi kolem krku. Chytil kutnu na jeho zádech a rázně ho postavil na nohy.

Vykročil a táhl Jana za sebou jako psa na obojku.

Kněz či mnich křičel. Sípal. Klopýtal. Řval hrůzou.

Napadá mě, že kdyby věřil v Boha, odevzdaně by očekával smrt mučedníka, martyrium ozdobené snad později svatozáří světce.

Další muž seskočil z koně a přistoupil ke stromu. Zachytil volný konec hozeného provazu.

Jan křičel. Mezi trnkami začal najednou jakoby tančit. Konečně se jeho tělo prudkým trhnutím zvedlo vzhůru. Bosýma nohama mrskal pořád.

Jekot přešel v chroptění.

Tělo se zmítalo nahoru a dolů, protože chlapíci uvazující provaz na vedlejší větev nepracovali klidně a rozmyslně.

Skončili. Janovo tělo trochu pokleslo, protáhlo se a proběhlo jím to zvláštní chvění, obvyklé u oběšenců. Jenže já to tenkrát viděl poprvé.

Mrskající se bosé nohy, jež čouhaly z kutny.

Zvuky, poslední zvuky z oběšencova hrdla, které neumím označit.

Jeden z mužů sáhl na kutnu a promnul látku v ruce. — Není špatná, poznamenal.

— Propocená, řekl kdosi, — Smrdí!

— Vypere se, pravil první a natáhl se, aby uvolnil kutnu v pase a u krku. Hekal u toho a odstrkoval chvějící se Janovo tělo. Pak rázným pohybem kutnu stáhl.

— Budou dvě slušné suknice, řekl a přehodil kutnu přes sedlo svého koně.

Mnich visící na větvi byl docela nahý.

Ten, který ho svlékl, se naklonil ke mně, opatrně mě zvedl, jako kdybych byl dítě, které ještě neumí chodit. Držel mě na jedné ruce. Lehce a bez zřetelné námahy se vyhoupl do sedla.

Většina mužů už byla vpředu, vraceli se. Janův kůň klusal vedle nás.

Purkrabí Jošt průvod uzavíral.

Pootočil jsem hlavu. Janovo tělo bylo teď světlým, třepetajícím se stínem, obyčejným stínem oběšence. Obyčejného malého oběšence, když na něj pohlédnete ze strany a proti obzoru.

To byl můj poslední vjem té noci. Na víc si nevzpomenu, usnul jsem zřejmě, ukolébán houpavým krokem koně.

Někdy se mi zážitek vrací. Samovolně. V proudu jiných myšlenek. V posledních letech častěji. Asi je bez významu uvažovat, proč. Ale úvahám se stejně nemohu vyhnout. Ne, že by mě dráždila nějaká tajemství, noční můry. Vůbec ne. Nejsem nadmíru zvědavý na věci, jež nepotřebuji. Nelačním znát nepotřebné. Avšak čin, jehož smysl nechápu, toužím rozkrýt. Protože jakýsi smysl v něm může zůstávat skryt a jeho objevením získám snad něco, co mě samotného zdokonalí. Co mi může dát návod, jak jednat v případě podobném, blízkém, nebo jak vytvořit podmínky pro zcela jiný případ a poznaného využít ke zvratu ve svůj prospěch. Nuže, smysl útěku, kterého jsem se s knězem, či lépe — mnichem Janem zúčastnil, zůstal mi v podstatě neobjasněn.

Bylo to asi šílenství strachu. Snad když rozmlouval s Joštem, ještě nic nevyzradil. Snad. Možná přislíbil, že prozradí, aby purkrabího uklidnil. Ale hlavně: chtěl utíkat. Patrně za mým otcem a strýcem.

Bál se o svůj život. Bál se ale také své vlastní, vrozené, přirozené zbabělosti.

A zůstal viset na švestce mezi trnkovými keři. Zajisté si nezasloužil takový osud.

Ale směřoval k němu. Lidé ke svým osudům vždycky nějak směřují.

Umění je rozeznat v nich tyto naznačené směry a ponouknout jejich nositele k činům, jež jsou s oněmi směry v souladu. Pak bývají výsledky překvapivě dobré. Uměl to pan Hynce Ptáček z Pirkštejna. A nečekal, až to pochopím sám. S úsměvem mě vedl a pohrával si. Zdánlivou hrou spěl k moci.

Jež zůstala nakonec mně.

Několik dní jsem byl velmi dobře opatrován. Dnes si uvědomuji, že to bylo vězení, ale ten pocit jsem tenkrát neměl. Jošt někde v okolí sehnal ženu, které prý umřelo dítě mého věku. Zahrnovala mě láskou. Kromě toho měla vyhaslé oči a byla hrozně hladová. Objímala mne a líbala, hlavně večer často plakala — proto asi ten prázdný pohled očí — ale její přítomnost i chování mi nebylo příjemné. Do dneška nejsem rád, když se mě někdo dotýká víc, než je nezbytně nutné. A ona by mě nejraději držela od rána do večera. Ještě že jsem už měl nějakou váhu, takže pro ni bylo obtížné chovat mě příliš dlouho. Stačilo její horoucí objetí. Má hlava zabořená mezi její velká prsa. Úplně to stačilo.

Na hradě všichni hovořili o vpádu Sasů a jiných z Němec. O jakémsi Bosovi z Fictum, který jim velí. O bitvě, byla-li a jak dopadla. Stráže byly zdvojeny a most zůstával zdvižený často i ve dne.

Pak kteréhosi podvečera táhla mokřinami od Sadské skupina jezdců strážících vozy. Vozy byly naloženy tak, že jejich kola se hluboko bořila, a dva páry koní táhly pomalu a ztěžka každý z nich. U každého vozu byli uvázáni dva tři osedlaní koně.

Jakýsi pacholek se od skupiny oddělil a hnal se k hradu. Přiřítil se na nádvoří, praporek s barvami mého rodu na kopí se mu chvěl, během rozdychtěný kůň podupával a pootáčel se a chlapík křičel a mával rukama: — Vítězství!!!

Kulil oči a zalykal se. — Neslýchané vítězství! Němců padlo na tisíce! Z našich pár set! Ohromná kořist!!! Nikdo nemohl unést, co tam pobral! A za námi táhnou táboři a sirotci! Na nás! Na vás. Prokop táhne na Poděbrady!!

— Pitomče, zařval Jošt, seběhl z pavlánu, stáhl jezdce z koně a chytil toho udýchaného nebožáka pod krkem.

— Co to plácáš!!

— Naši páni se s ním pohádali. Chtěl dál, do Sas, pronásledovat. A naši páni i Korybut, kníže, se tomu bránili a ubránili se. Ale hádali se. A Prokop teď míří sem. Aby se jim pomstil na tomhle zboží. A aby jeho kořist byla ještě větší!

Oči mu lezly z důlků vzrušením. Nebo ho Jošt držel pod krkem příliš pevně.

Pak purkrabí pacholka odhodil. Vyšvihl se na jeho koně a tryskem vyrazil z hradu. Vyběhl jsem na hradby.

Jošt se hnal k té pomalé karavaně vozů, hovořil tam s někým a vrátil se zpátky na hrad. Točil se s koněm uprostřed nádvoří a vykřikoval: — Všechno ven! Všechno! Kromě stráží! Ven! Krávy, píci, prasata, mouku, obilí. Všechno! Všechno, co se dá žrát! Vyrazit! Hned! Do večera vás chci mít všechny zpátky. Kdo se nevrátí, přísahám, toho vyhledám a bude viset!

— Co je pane!?! ozval se kdosi.

— Pitomče! Hrad bude obležen! Hejbejte se, vy tam! A kdo tady má ženskou, odtáhne ji domů. Do její vesnice nebo do některé jiné. Žádný zbytečný krk a žaludek tady nezůstane. A prožeňte koně, darebáci, nebo proženu já vás! Snad dá Bůh a naši páni přijedou dřív než Prokop ...

A kůň se pod ním točil a pohazoval hlavou a couval a vyrážel vpřed, neboť se na něj přenášelo vzrušení jezdce. Nevypadal a nejednal té chvíle Jošt špatně.

A jednal prozřetelně a dobře, maje zkušenosti válečníka.

Ale já jsem s překvapením zjistil, že se mi líbí čím dál tím míň. Nevím, proč jsem si to uvědomil zrovna té chvíle. Snad jsem si opravdu oblíbil bázlivého mnicha Jana víc, než jsem byl sám sobě ochoten přiznat.

Anebo to bylo něco jiného.

Začátek poznání, zatím neuvědomělého a nejasného; poznání Joštových schopností a převahy spojené s bezohledností; pocit nebezpečí.

Byl jsem příliš malý, než abych si to dovedl všechno zdůvodnit a vypočítat. Takové vlastnosti jsem nemohl mít. Ale jsem přesvědčen, že pouhý cit mě neklamal.

Koně a psi také dokáží zdánlivě z ničeho, bez příčiny poznat nebezpečí. Není nic zřetelného, co by jim toto nebezpečí ohlásilo. Není nikoho, kdo by jim je vysvětlil.

Nebál jsem se purkrabího, ale pocítil jsem v něm nepřítele. Tehdy, když na koni poskakoval nádvořím a rázně vykřikoval své rozkazy. Nepřítele, kterého bych potřeboval zničit.

Dobrá, možná, že mě cit zklamal.

Třeba, nebýt jeho skonu, byl by dnes mým přítelem, pomocníkem a rádcem.

Nicméně — nežije.

V té souvislosti mi napadá, že výše řečený cit nebo poznání takové věci by zůstalo bezvýsledné, kdyby nebylo spojeno s bezohledností. S klidnou a vyrovnanou bezohledností. Pak je ono poznání k ničemu. Ten, kdo je schopen pouze vnímat, bez schopnosti projevit se činem ve svůj prospěch, je vlastně ničitelem sebe samého a bude mu jednou sledovat své vlastní ponížení nebo konec.

Ale o podobném zase jindy a jinak.

Dítě má malý svět. Ne větší, než obsáhne vlastníma očima. Vědomí souvislosti nepatrné. Zkušenosti drobné, velkou, ohromnou přítomnost, nicotnou minulost. Budoucnost i třeba pouhého jednoho dne bývá strašně vzdálena. Tím spíš, jestliže je netrpělivě očekávána.

V oněch dnech jsem čekal opravdu netrpělivě. Jak lidé přivezou a přitáhnou na vozech i koních potraviny a píci, jak přiženou dobytek, prasata. V koutě nádvoří se tísnilo pět krav, tuším, a dva berani, jejich rohy mě neobyčejně zajímaly. Sehnali někde i kozy, a dostali vynadáno, že jsou to zvířata hubená a k ničemu. A museli vytáhnout znova. Mnohaletými válkami za pravdu Boží začala doléhat bída. Prokop to později řešil spanilými jízdami. Jednoduše a koneckonců účelně, nicméně však to byl jen lid polem pracující. Výpomoc dočasná a rychle vyčerpatelná. Pro zemi žádná.

Tak daleko jsem tehda ovšem nedohlédl. Viděl jsem pouze pár hubených krav a koz.

Keře kolem hradu nechal Jošt vyřezat. S chutí jsem se účastnil toho díla a tahal větve na ohně a pálil je. Žena, která o mě měla pečovat, zmizela, patrně ji poslali domů, do její vesnice.

Nikdo na mě neměl čas.

Na vzdálených místech u cest, jež byly hlavními přístupy k hradu, se střídaly stráže, aby včas upozornily na blížící se vojska.

Dorazila.

Nejdřív, jakousi oklikou od severu, přitáhl otec se strýcem. Jeli spolu v čele pro mě tenkrát ohromného a nevídaně strakatého průvodu. Jejich korouhve vlály nad hlavami vojska. Jejich brnění se lesklo.

Na první pohled bylo zřejmé, že se blíží vítězné a bohaté vojsko. Každý muž byl oblečen skvěle. Vozy přetékaly kořistí; i bojové vozy. I dvoukolové káry bůhví kde sehnané. Truhlice a sukna, zbraně, škorně, suknice, pláště, štíty, chocholy, helmice, různé části brnění, koňské postroje, sedla, složené stany pestrých barev, korouhve cizích rytířů bez ladu přes sebe naházené.

Vojska obtočila hrad. Barevný, veselý a skvělý kruh.

Trubači troubili a Jošt štěstím rudl, jako by slavné vítězství u Ústí bylo jeho dílem. Do hradu však vjely jen tři povozy. Jejich náklad byl asi nejvzácnější. Uzavřené, těžké truhlice byly odneseny do sklepů.

Pak ještě další tři vozy s puškami, houfnicemi, tarasnicemi, prachem a střelami. Pak několik koní. Určených spíš na porážku než na jízdu polem.

Otec Viktorín si mě zběžně prohlédl. — V pořádku? zeptal se Jošta roztržitě.

— V pořádku, odpověděl purkrabí, jako by chválil mé chování a vůbec, ačkoliv nebylo co chválit. Prostě jsem se nikde nepletl. — Ale nechal jsem pověsit Jana. Chtěl chlapce unést, nedostal se daleko. Jiříkovi se nestalo nic.

— Proč ho chtěl unést?

— Nepřiznal se.

Otec přikývl. — Já potáhnu dál. Hynek zůstane. Do hradu bychom se nevešli.

— Ano, pane Viktoríne.

— Táboři a sirotci se skutečně chystají nás oblehnout. Nepohodli jsme se s Prokopem.

— Slyšel jsem. Sám kněz Prokop ...

— Co? zeptal se roztržitě otec.

— Sám kněz Prokop bude dobývat Poděbrady?

— Myslím, že má důležitější starosti.

— Čekal jsem, že přitáhnete od Prahy.

— Chtěli jsme se vyhnout Nymburku co nejvíc. Vezli jsme příliš mnoho kořisti, než abychom si mohli dovolit zbytečné půtky. Jinak, Jošte, to bylo skvělé. Skutečně skvělé.

— Proč jste vlastně netáhli dál, do Sas?

— Zbytečné. Ani tak jsme kořist málem nepobrali. Kdyby šlo knězi Prokopovi jen o kořist... Zarazil se. Sám asi nevěděl, oč by knězi Prokopovi mělo jít. Mávl rukou. — Zítra vyrazím.

—A Jiřík?

— Zůstane. Nevím ještě, kam potáhnu. Ale mohu na polní vojska narazit kdekoliv. Bude to tady pro něj bezpečnější. Zásob máte dost. Hrad vydrží. Hlavně pozor na oheň.

Otec na mě zběžně pohlédl a odešel.

Myslím, že jsem se mu příliš nelíbil. Ale ani on, ani jeho bratr Hynek, vzpomínám-li si dobře, nebyli žádní rytíři skvělých postav.

Druhý den byly louky kolem hradu prázdné a zůstalo ticho skoro jako dřív. Na hradě bylo jen pár lidí navíc, hlavně puškaři, kteří začali hned toho rána tahat své kusy na hradby, hledat pro ně co nejvhodnější místa. Pokřikovali a volali, aby koule byly uloženy tam, prach tam; stali se najednou jedněmi z nejmocnějších a nejváženějších lidí hradu. Bylo zřejmé, že jsou to muži zkušení, neboť i Jošt je poslouchal.

Na hradě zůstala také Markéta, ale o ní později.

Strýc Hynek vybral z posádky kolem dvou tuctů mužů, vyzbrojil je pláty a nejlepšími zbraněmi z kořisti, určil jim koně a projížděl s nimi nejbližší okolí hradu. Cvičil své malé vojsko k případným výpadům proti nepříteli. Aby věděli, jakým způsobem na jaká znamení mají harcovat, kde se brodit, kde jsou hluboké mokřiny, kudy se vracet.

Teď už vůbec na mě neměl nikdo čas.

O ničem jiném nebylo slyšet než o obraně. O trámech a dřevu, o bráně, puškách a puškařích, o zhotovení štítů na jejich ochranu. Jídlo jsem hltal u kuchyně s ostatními. Opravdu jsem se nenudil.

Konečně to přišlo.

Přihnali se muži, co střežili na cestě k Nymburku.

— Táhnou, vykřikovali, a někteří Nymburští s nimi! Mají pušky a praky a ...

— Kolik? zařval Jošt.

— Nevíme.

—Zpátky! Zjistit! A ty! Kdes je viděl? Kde?

—Za Labem. Asi půl míle od Nymburka.

—V podvečer dorazí. Jakmile budou na dohled, zavíráme hrad! Hleďte být zpátky včas.

Strýc Hynek kývl na chlapíka, jehož úkolem bylo objet všechny hlídky a poslat je k hradu. —Vezmi sebou ještě tři, řekl. — Tři muže s dobrými koňmi. Zůstanete venku. Tam, ukázal přes lužní les k Oškobrhu. — Na znamení ohněm třikrát přerušeným, na znamení ohněm na věži, vyhledáš pana Viktorína. O pomoc! Dá Bůh, nebude jí potřeba. Jeď!

Brzy po poledni se vrátili jezdci vyslaní zjistit sílu táborského a sirotčího vojska.

Po jejich příjezdu, po příjezdu poslední hlídky, se s rachotem zvedl most.

Brána byla zavřena, branka zatarasena.

Hrad i jeho okolí podivně ztichlo. A ticho trvalo dlouho.

Stál jsem na věži vedle strýce, Jošta a puškaře Mikuláše. Nad rovinou bylo mlžno, viditelnost malá. To značilo příchod dobrého počasí. Hleděli jsme severozápadním směrem. Oslepovalo nás slunce.

Blížil se temný proud.

Bylo slyšet nepříliš zřetelný hluk a snad i zpěv.

— Je s nimi kněz Prokop? zeptal se Mikuláš.

— Neviděli ho.

— Bude v Praze, poznamenal strýc. — Jel se slunit do Prahy a na Tábor. Slunit ve vlastní slávě. A nejen slunit.

— Co tedy?

— Štěstí, odpověděl Hynek, že kněz Prokop není pánem. Že není ani měšťanem. Vlastně ani knězem.

— Štěstí? podivil se Jošt, kterému, jak si nyní uvědomuji, přece jen některé schopnosti, hlavně bystré myšlení, chyběly.

— Ovšemže štěstí, odpověděl netrpělivě strýc.

Byl jsem na tom tenkrát s rozumem a myšlením ještě hůř než Jošt.

Ano, kdyby byl Prokop šlechticem, zajisté by sáhl po koruně. Už tenkrát, nebo o málo let později. Snad po Tachově nebo po Domažlicích. A úspěšně by sáhl. On určitě úspěšně.

Táboři a sirotci oblehli Poděbrady.

Nebylo jich mnoho. Představím-li si dnes jejich ležení, tedy pár set. Spor s mým otcem a strýcem po bitvě u Ústí nebyl patrně příliš vážný.

Ale oni byli vážní. To už se dost zapomnělo. Tenkrát opravdu byli lidé v polních vojscích ještě vážní. Neužili žádných radovánek, krom občasného obžerství a něco málo opilosti. To horší přišlo až později. Dosud byla vojska zaujata bojem za boží pravdu, neměla čas a konečně: byla neustále — vyjímaje poslední léta před Lipany — ve stavu jakéhosi zbožného vytržení.

Kněží byl u nich nadbytek a kázali téměř neustále.

Přitáhli s pochmurným, nehlasným ruchem; ačkoliv byl docela veselý podvečer, zdálo se najednou, že slunce pohaslo a zeleň kolem hradu potemněla.

Promítám-li svou vzpomínku do dneška, mění se mi. Změnilo se mnoho, onen večer mi však prošel hlavou velmi často. Příběh, děj jednoznačný, jednoduchý, který se odehrál přímočaře, silně a zřetelně, nebyl obklopen mnoha postavami, zůstal, jsem přesvědčen, zůstal mi v paměti téměř ve své původní podobě a barvě.

Děje zmatené a rozsáhlé, v nichž na mě působilo následně příliš mnoho příběhů, lidí, se v paměti příliš neuchovaly; kdy se střídalo příliš mnoho zážitků v krátkém časovém období, tam zůstala vzpomínka jen povšechná.

Návraty ve vzpomínání na první den obležení Poděbrad, bezděčné rozbory té vzpomínky ji nezbavily do dneška bezprostřednosti a skutečné podoby, té, jak ji vnímalo dítě.

Vidím dosud horečný ruch kolem tichého, zdálo se mi, že strašně tichého hradu. Vidím zmatek, pobíhání, ale vím, že šlo o přesnou vojenskou práci polních rot. Ti lidé za léta válčení ovládli své řemeslo. Než nastala tma, stály pušky, houfnice a praky na vhodných místech kolem hradu, a když jsem si po letech veden pamětí ona místa prohlédl, zjistil jsem, že válečné stroje proti Poděbradům nebylo možné umístit lip.

Večer konali kněží pobožnosti a v táboře se zpívalo. Přijímali hostii a víno.

Pak vzplanuly ohně. Před plameny se míhaly černé stíny.

Někdo mě poslal spát. Ne do mé komnaty, ale do místnosti dole u nádvoří s oknem na hromadu hnoje. Prkna ochozů nevrzala, protože stráže stály na určených místech.

Berani mečeli. Snad hladem nebo hrůzou z tušeného osudu. Zvířata tušívají své osudy.

Na rozdíl od lidí. Neboř rozum, myslím, nám zastřel schopnost vnímat následné.

Usnul jsem téměř okamžitě a tvrdě.

Abych byl probuzen ranou. Celý hrad se zachvěl a klenba místnosti se posunula. Zděšeně jsem vyskočil a vyběhl na nádvoří. Párek vepříků, který během noci utekl z chlívka, zděšeně pobíhal. Berani se tiskli k sobě. Koně, co se nevešli do stáje a byli uvázáni pod dřevěným přístřeškem, stáli jako sochy. Uši vztyčené.

Jinak nic, naprosto nic.

Hradem se rozlehla druhá rána a třetí.

Poprvé v životě jsem slyšel střelbu z těžkých kusů.

Nad hradbami se vznášel nevelký černý oblak, o kus dál jiný. A já ucítil nový pach. Spáleného střelného prachu.

Strýc Hynek nečekal na útok a zahájil palbu.

Tak jak jsem byl, v krátké košili a bos, nehledě na to, že je chladné ráno, že se klepu spíš zimou než vzrušením, jsem se rozběhl ke schodům na ochoz.

Na fošnách přímo nade mnou utichl lomoz činnosti mnou neviděné a vzápětí se mi nad hlavou ozvala třetí rána. Kdybych se nezachytil křečovitě zábradlí, skutálel bych se asi dolů a vyválel se v prachu pod beraními břichy. Když jsem otevřel oči, zjistil jsem nejdřív, že prasata přestala pobíhat a ryjí se v hnoji. První úlek u nich pominul. Ta prasata došla zřejmě k názoru, že bezprostřední nebezpečí nehrozí, a začala se živit. Vlastně: živit se pro nás, tedy zbytečně. Počet dní jejich života byl závislý na počtu dní obležení a na chuti a prázdnotě našich žaludků.

Živila sebe a živila se pro nás. Dokonce překonala zděšení, jen aby mohla žrát a tak žít. Pro nás, pro mě, pro Jošta, Hynka, další lidi na hradě. Podobně se koneckonců chovají lidé. Jediný z mála rozdílů vidím v tom, že nesytí ty, kteří je udržují na svých statcích, na hradech, v chlévech, ve vesnicích, ve stájích, nesytí své udržovatele svým vlastním masem, pajšly, játry. Ale tento rozdíl zdá se mi nepatrný.

Chlapi nahoře hleděli přes hradbu a smáli se. Dva připravovali houfnici k dalšímu výstřelu. — Víc prachu, chlapci, radil jim puškař. — Víc prachu. Trochu víc.

Byli, ti chlapci, až na puškaře, zdálo se mi, o něco málo starší než já. Víc než patnáct jim nebylo.

Přemohl jsem strach z ohromného kusu kovu, který uměl tak silně hřmít, vylezl jsem nahoru a připletl se mezi obsluhu. Přijali mě mezi sebe jako rovný rovného.

— Podívej, Jiříku, ukázal jeden z nich se smíchem.

— To byla správná střela!

Byla.

Na pokraji zpěněné vody slepého ramene řeky se zmítal kůň. Válel se na boku a zběsile mlel kopyty. U jeho cukající hlavy, která se strnule a vytrvale točila kamsi dopředu, jako by chtěla dosáhnout vody a napít se, kroutilo se tělo muže. Sel patrně s koněm k vodě, aby ho napojil. Kůň řičel bolestí. Svíjející se muž u jeho hlavy byl němý. Anebo jeho úpění příliš tiché, než aby dolehlo k nám, přes louku a na hradby. Druhý muž se snažil přiblížit se po strmém břehu k prvnímu, snad aby mu pomohl, odvedl ho dál od vody či z dosahu koňských kopyt. Klouzal po vlhké trávě, vrávoral a udržoval rovnováhu máváním rukama. Těch pohybů se zraněný kůň zděsil. V zoufalé snaze postavit se na nohy prudce obrátil tělo a zasáhl muže kopytem do hlavy. Tělo toho jezdce — myslím, že měl škorně s ostruhami — kleslo do trávy. Okamžitě, naráz a bez hlesu. A protože ho úder odhodil tak, že ležel rovnoběžně se svahem, zvolna se začal kutálet k vodě. Zvolna. Otočil se jednou, podruhé, pak rychleji, nakonec sklouzl z nevelké výšky trochu podemletého břehu do vody. Ze setrvačnosti, kterou mu dal pád, se ještě dvakrát otočil a váha lehké zbroje stačila na to, aby zmizel pod hladinou.

Kůň dál řičel a zmítal se.

Rovněž muž u jeho hlavy se dál mlčky svíjel, ale pomalu a bezmocně.

Ti kolem mě se smáli. Zanedlouho je podívaná omrzela, protože kůň i člověk umírali a bolesti a hrůza a úbytek krve je zklidnily. Přestávalo to být zajímavé.

Připravili houfnici k dalšímu výstřelu. Díval jsem se, jak puškař pečlivě odměřuje prach a vybírá nový směr výstřelu, k jakémusi hloučku, snad nočních stráží, které se hřály kolem ohně.

Vyzval mě, abych odstoupil. Výstřel neměl úspěch. Koule dopadla blíž ke hradu, viděl jsem ještě, jak po dopadu vytrysklo trochu hlíny a koule se kutálí travou. Muži schoulení kolem ohně se obrátili. Jeden z nich zahrozil pěstí a cosi křičel.

Nebylo mu rozumět, ale chlapci kolem mě se zase smáli.

Tři lidé, jež upoutal povyk koně a snad i úpění člověka na břehu, se rozběhli tím směrem. Než stačili chlapci znova nabít, podařilo se těm třem přetnout koni krční tepnu a odvléci člověka dál do houštiny. Neměli mnoho času a věděli to. Vytáhli i mrtvolu z vody a s námahou, klouzajíce v mokré trávě, ji odtáhli za nohy. Prostě za nohy.

Puškař nevystřelil. Bylo zbytečné plýtvat střelivem na umírajícího koně. Během dne se obléhatelům podařilo odvléci i koně. Večer ho už opékali na svém ohni. Vůně pečeného masa se táhla spolu s dýmem až ke hradu.

Ti chlapci, kteří pomáhali obsluhovat pušky, si potom často se mnou hráli. Obyčejné klukovské hry na nádvoří kolem stájí a chlívků. Podobné chlapce, tenkrát jsem už byl sám v jejich věku, jsem viděl připravovat se k bitvě u Lipan. Na obou stranách. Jakým jsem byl já v této bitvě bojovníkem, o tom později. Nyní jen toto: tehdy u Lipan jsem seděl na těžkém koni po boku Hynce Ptáčka z Pirkštejna. Zeptal jsem se ho, jestli mládí a přirozená nezkušenost není vlastně pro boj špatná. Byla to otázka, která té chvíle trápila pochopitelně i mě. Ptáček se tenkrát tiše zasmál a přimhouřil oči. — Ovšemže je, odpověděl. — Ale mají vlastnosti, jež jsou pro boj stejně důležité, dokonce někdy důležitější než zkušenosti a z nich pramenící opatrnost nebo přemíra přemýšlení.

— Které, zeptal jsem se.

— Bláznivou neopatrnost, neznalost bolesti a chuť se prostě prát. Ani jedno, ani druhé, ani třetí nemáš.

— Je to tak, odpověděl jsem, protože Ptáčkovi se nedalo lhát.

— V pořádku, pravil. — Není to výtka, ale pochvala. Je to důkaz, že máš mozek a slušný rozum. Což ostatně vím už dost dlouho. Jen kdybys byl, bože můj, trochu hybnější. To ti chybí, hybnost, ano.

Ovšem, proti panu z Pirkštejna jsem byl úplný slimák. Ale malá pohyblivost těla neznamená strnulost rozumu. Někdy ano, někdy ovšem ano. Mnozí jsou líní tak i tak. Já prostě rád přemýšlím. A když přemýšlím, nemohu se pohybovat, protože tím ruším své soustředění. Jsem-li pak v pohybu, soustředím se na něj. Povaha daná osudem. Nebo Bohem!?!

Obléhání Poděbrad trvalo dlouho. Pro život šestiletého chlapce nekonečně dlouho. Tři měsíce. A snad ještě déle. Prostě celé léto. Nejkrásnější dobu v roce jsem byl uvězněný mezi zdmi, kde jedinou zelení bylo pár kopřiv a pokroucený stromek bezu před zadní brankou. Ale i ten byl nakonec někým poražen, protože jsme začali mít nouzi o palivo.

Na hradby jsem nesměl vstoupit hned druhého dne od začátku obléhání, kdy se řád obležení ustálil.

Zdál jsem se asi příliš vzácný pro smrt.

Líp utéci než být obležen. Neboť hrozí nouze, hlad, při dobytí hradu — vyvraždění. Hrozí strach z ohně nad hlavou a dusí nuda nečinnosti. To poslední bývá často největším nebezpečím.

Snad nikdy potom jsem nevyslechl tolik řečí o dobrém jídle. Ačkoliv — pokud si dobře vzpomínám — zvláštní nouzí jsme netrpěli; ale to už je takové myšlení obležených, že neustále převracejí v hlavě a hubou, co kdy dobrého jedli. Sní o tom. A také o ženách. Hlavně o ženách. Neboť v posádce hradu byli, až na pět chlapů, co se starali o stáje a kuchyň, lidé mladí a v nejlepším věku. A těch šest žen, manželka Jošta, dvou puškařů, kromě dvou starých bab v kuchyni, které byly ke mně velmi laskavé, a kromě Markéty, jež nebyla ženou mého strýce Hynka — nicméně s ním spávala; odkudsi ji přivedl a ví Bůh, že to šlechtična nebyla — nuže: těchto šest žen zůstalo pro všechny ostatní nedosažitelných nebo nechtěných. Byly — mimo těch dvou stařen — nejen cíli pohledů všech ostatních bojovníků, ale zároveň, což bylo ještě horší, podněcovatelkami jejich fantazie. Hynek s Joštem využili této skutečnosti a spojili radostné s užitečným a nebezpečným. Rozhodli se podnikat výpady, zneklidňovat obléhající, opatřovat spíž a tím podnikat vždy s určitým počtem mužů malé spanilé jízdy do okolí. Cena: několik životů, nějaká zranění, dvě ruce, jež musely být odňaty, neboť hrozila sněť. Zisk: Překonání tísně z obležení, trochu potravin — z bližšího okolí hradu se toho už moc vydrancovat nedalo — nějaký hubený kůň, trochu obilí nebo ovsa, prostě co se dalo naložit před sedlo, a mnoho příjemných chvil v chalupách a senících. Byl jsem o všem podrobně zpravován, neboť vracející se mluvili mnoho a bez zábran. Nenavázaly na ně žádné touhy a zvědavost k podrobnostem už vůbec ne. Spíš mi ty věci znechutily, zvlášť když jsem později na vlastním těle zjistil, že skutečnost je v podstatě nezajímavější než vyprávění.

Jinak ovšem výpravy strýce Hynka, přípravy k nim a návraty, byly neobyčejně vzrušující. K pušce mířící na cestu k bráně byla přestěhována druhá, z jiné části hradeb, obě nabity a připraveny. Na nádvoří se vyhoupli do sedel chtiví bojovníci, brána otevřena, most spuštěn s rachotem a ranou, jízda divoce vyrazila. Bylo až zvláštní, jak snadno tyto výpady probíhaly. Později byli už obléhatelé připraveni.

Tehdy se pokoušel Hynek o noční výpravy, ale když ztratil tři jezdce a koně, raději toho na čas nechal. Nicméně, přes nevalnou kořist a nebezpečí, byly tyto výpravy podnikány vždy s nadšením. Trvalo někdy i mnoho dní, než se lidé vrátili. Vítání bývalo divoké a uzavíráno přiopilými slavnostmi, neboť, jakkoliv se víno špatně dopravovalo tímto lapkovským způsobem, bylo do obleženého hradu přineseno téměř vždy. Netřeba uvažovat o způsobu a získávání takové kořisti. Válka zůstane válkou a možnosti malé skupiny strýce Hynka byly omezené. Posádka nemohla být na dlouhou dobu oslabována. Naštěstí v poměrně nedalekém okolí Poděbrad vede mnoho důležitých cest, jež byly, přes nebezpečí, které neustále hrozilo, používány mnohými kupci. Ti nehleděli na možné ztráty způsobené zmatky a nejistotou, zisk byl zřejmě větší. Zvláště v Čechách, ano v Čechách té doby, kdy byl zřejmý nedostatek jídla, mnoho polí leželo ladem; pro sedláka bylo výhodnější pracovat polem než v potu tváře na poli, kořist bývala značná a vzácná a směňovala se právě za věci dříve běžné, nyní však špatně dosažitelné. Voják v poli nepotřebuje krumplované sukno a peníz mu může být každé noci ukraden. Zmizely dobré a drahé mince. Zmizelo zlato a pruty stříbra.

Podobně jako my, ovšem za značně výhodnějších podmínek, se živilo vojsko obléhatelů. Hrad byl dobýván neúspěšně a jejich potíže, třebaže nedaleko byl Nymburk hlásící se k nim a snad jim i pomáhající, byly den ze dne značnější, jak jsem se dovídal z radostných rozhovorů na hradě vedených. Nymburští se připojili k táborskému svazu, ale měšťané nebyli příliš ochotni živit polní vojska.

Ano, to byla celá ta obtíž, jež vedla nakonec ke spanilým jízdám. Měly být řešením. Ale polní vojska neměla tyhle věci vyřešeny nikdy a později na potížích se zásobováním naprosto ztroskotávala. Kdyby nebylo Lipan, ano, i kdyby Lipan nebylo, myslím, že by se ty voje rozpadly na skupiny lapků. Válčit nelze bez peněz.

V Čechách bez měst — a hlavně: bez Kutné Hory. A Prahy, jistě.

Koncem léta nastala doba únavy. Na obou stranách. Posádka pustla a chuť k výpadům byla větší a větší, ačkoliv obléhatelé střežili bránu pozorněji. Oni byli zase sužováni nočním chladem a mokrem bažin. Ohně v jejich ležení planuly téměř neustále a stromů kolem ramen řeky a močálů ubývalo. Olšový háj na severním přístupu k hradu zmizel úplně. Ostatně i na hradě vzaly za své dřevěné přístavky, přístřešky a kůlny.

Posádka hradu měla ztráty, které nebylo možno nahradit. Z tří chlapců, které jsem poznal prvního dne při obsluze houfnice, nezůstal naživu ani jediný. První zahynul jakýmsi dobře mířeným nebo naopak náhodně letícím šípem. Šíp ho zasáhl do krku a protknul mu jej až do zátylku. Druhý zemřel po čase na jakousi nemoc. Několik dní měl horečku, nesměl jsem k němu, všichni se báli, že je to mor. Nikdo k němu nesměl. Blábolil na rohoži v ochozu, zvracel a zduřel. A zemřel. Třetí se vypravil k výpadu z hradu. Říkali o něm, že ho kterýsi ze sirotků strhl z koně. Snad si zlomil vaz. Únavou a stářím zemřela jedna z babek v kuchyni. A muži, které jsem znal méně, okruh přátel šestiletého chlapce je široký a nezřetelný. Mrtví byli pochováváni nazí do hlíny a písku podlahy zámecké kaple. Modlíval se nad nimi starý a kníratý Matěj zvaný Čtyřprstý. Velký snědý člověk. Nosil přepychové škorně, které stáhl jakémusi padlému rytíři v bitvě u Ústí. A protože měl nohy příliš velké, uřízl botám špičky, takže mu z nich čouhaly prsty. O palec na levé ruce přišel bůhví kdy. Modlil se zřetelně a pomalu. Říkalo se o něm, že býval mnichem. Šeptalo se to o něm. Knězem se nestal. Nebylo bezpečné říkat nemilé věci o něm nahlas. Snad to byla pravda. Ano, jistě. Modlil se česky a velmi pomalu a soudím, že tomu tak bylo proto, že v duchu překládal latinskou modlitbu. Jinak vůbec málo mluvil. Byl také málokým oslovován. Žil jaksi osaměle a řekl bych: urputně. Probodl ho hejtman sirotků, když se skupina strýce Hynka vracela na hrad.

Viděl jsem pak z hradeb, jak obléhatelé vlekou tělo toho člověka svým táborem, a zdálo se mi, že slyším křik, nadávky a spílání. Snad kdysi patřil mezi ně.

Také jedna puška se při výstřelu roztrhla.

Poděbrady mívaly jedinou starou houfnici. Ty, co nyní pomáhaly hájit obležený hrad, byly z kořisti v bitvě u Ústí. Jediným zkušeným puškařem byl Mikuláš. Ostatní se od něho učili během obléhání. Nevím, jestli smrt pěti obránců hradu byla způsobena jejich špatnou prací nebo nějakou vadou v kovu. Viděl jsem, jak po ráně, která zazněla jaksi břeskněji než ostatní, odnesli z hradeb pět mrtvých těl. Jednoho museli zabalit do kusu plátna, protože ho výbuch roztrhl v pase. Krev třísnila schody a dvůr. Jeden z mužů ještě sténal, byl mrtev až dole na nádvoří. Utrhlo mu to ruku a měl otevřenou ránu na pravé straně hrudi. Další byl zdánlivě bez zranění. Jeden z mužů si ho přehodil přes rameno, přidržoval jeho tělo za nohy a opatrně sestupoval po schodech kluzkých krví. Bezvládný byl jedním z těch patnáctiletých mladíčků. Střepina z roztržené houfnice mu prorazila hlavu. Hlava i ruce bimbaly. Z hlavy, kapka po kapce, tekla krev. Kapka po kapce. Jak z králíka visícího na bidle a připraveného ke stažení.

Odnesli všechny, i toho dosud trochu žijícího, do kaple a začali kopat hroby.

Posledním zraněným byl puškař Vít. Vedli ho dva a drželi ho za ruce. Křičel snad také něco o pomoci boží. Z očí a drobných ran v obličeji mu tekla krev a smáčela režnou košili na prsou. Oslepl. Zůstal pak na Poděbradech a obsluhoval kolo padacího mostu. Nehnul se z komůrky u rumpálů. Snad tam žije ještě dnes. Obě oči mu vytekly a místo nich zůstaly červené jamky. Nařídili mu nosit obvaz. Ale vím, že jej ve své komoře sundával a tápavými prsty se dotýkal míst, kde míval oči. A tiše vzlykal. Vlastně to ani nebyly vzlyky. Spíš jakési překvapené vzdechy. Dítě je zvědavé na všechno. I na prázdné důlky po očích. Několikrát jsem stál tiše ve dveřích a toho bývalého puškaře pozoroval. Jak tápe. Jak pro sebe vede jakousi nesrozumitelnou řeč. A pozorně jsem prohlížel ony důlky překvapován skutečností, že jimi nemohu být viděn.

Puškař Mikuláš odbyl celou příhodu klením. Nejvíc ho mrzela ztráta zbraně a tvrdil, že Vít špatně odhadl množství prachu, že snad chtěl dostřelit až do Prahy, blázen, že zavraždil pět lidí a slepota je božím trestem. Že by měl být živý pověšen vně hradeb, aby měli obléhatelé pěkný terč. Nevím, zda to myslel opravdu vážně. Domnívám se, že by to bylo pro puškaře Víta lepší, než dlouhý život s prázdnými důlky v hlavě. Jednou v noci mě probudil nezvyklý šramot. Z okna světnice v přízemí jsem viděl celé nádvoří. Slepý Vít tápal podél zdi. Svou vlastní tmou. Obklopen tmou světa. Protože ještě nenavykl obratnosti slepců, zakopl o kus dřeva, povalil vědro nebo se zamotal do postrojů, jež visely na skobách. Dostal se až ke kapli. Byla otevřená. Roztaženýma rukama nahmatal okraje vrat. Pak uprostřed veřejí klesl na kolena. Snad se modlil za mrtvé. Snad prosil Boha o smrt pro sebe. Od té doby konal onu pouť každou noc. Byla to jeho jediná procházka, jediná cesta, jediná pěšina života, po níž se ubíral. Později přestal kácet vědérka a zaplétat se do postrojů, už chodil tiše, opatrně, téměř s jistotou vidoucího. S divnou jistotou člověka, bezpečně se pohybujícího i za nocí, kdy nad Poděbrady stála mohutná mračna, lil déšť a nebylo vidět na krok.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paměti českého krále Jiříka z Poděbrad - I.díl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.