Překlad:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Katy Evans: V ringu

Vydání první

Copyright © 2013 by Katy Evans

All rights reserved

Originally published by Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1856. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Real vydaného nakladatelstvím

Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 © Konstantynov | Imagio.cz

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-887-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-931-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Katy Evans

V RINGU

Tuto knihu věnuji životu,

lásce a hudbě.

PODĚKOVÁNÍ

Jsem velmi nadšená, že nakladatelství Gallery Books vydalo román V ringu a celou sérii.

Jsem nekonečně vděčná své báječné agentce Amy Tannenbaumové za její podporu a povzbuzování. Děkuji svému úžasnému a nejlepšímu novému redaktorovi Adamu Wilsonovi. Děkuji talentovaným lidem v Gallery Books, kteří to celé uskutečnili a přivedli Remingtona, Brooke a celé osazenstvo k vám. Děkuji vám všem, že jste této sérii věřili tak jako já.

A samozřejmě…

Děkuji svému úžasnému manželovi, svým báječným dětem a svým skvělým rodičům; jste světlem mého života.

Děkuji nejmilovanější dceři za to, že V ringu přečetla dřív než kdo jiný a dala tomu tisíc zelených.

Děkuji Stacey Suarezové, nejlepší odbornici na fitness a nejlepší kamarádce, v jakou jsem kdy mohla doufat, jež se mnou byla na každém kroku nádherné cesty Brooke a Remingtona.

Monice Murphyové za první přečtení, hodiny dopisování, smích a přátelství.

Alicii G., Paule G., Gaby G., Paule W. a Marcele B.; za to, jak skvělé kamarádky jste a jak mě podporujete.

Erinn a Georgii za pomoc s tímto mým dítětem a za „zkrášlení“ – Dámy, jste nejlepší! Pokud se v románu vyskytnou gramatické chyby, padají pouze na mou hlavu.

Julii z JT Formatting a Georgii Woodsové za nádherné fyzické pojetí knihy a Sarah Hansenové za přenádhernou obálku.

Anitě S. děkuji za dokonalou redakci a za to, jak opatrně s rukopisem zacházela. Zbožňuji syrovost, s jakou je příběh V ringu vyprávěn. A děkuji jí i za to, že mi pomohla ho zachovat, zatímco se ho snažila pro vás všechny uhladit, aby se dobře četl.

Děkuji i těm nejlepším blogerům. Jenny a Gittě z TotallyBooked, Momo z BooksOverBoys, Aseel Naji z My Crazy Book Obsession, Anně z Anna’s Romantic Reads, Michelle z Blushing Reader, Malory z Loverly’s Book Blog, Julienne z Bookaholix Club, Hillz z Love N Books, Triin, Trini Contreras, Becky N z Reality Bites, Autumn z Martini Times, Ellen z the Book Bellas, Miss Avě, nadšené a úžasné Daně, Erin a Kelly. A děkuji také vám všem, kteří jste do ruky dostali recenzní výtisk. Za váš báječný vkus na knížky a za to, že jste od začátku Remingtonu Tateovi fandili. Děkuji vám za podporu, jste nejlepší!

Děkuji také vesmíru za zdraví a za to, jakou radost mi dělalo sednout si a sepsat tento příběh. A děkuji také andělům, kteří to vše umožnili (oni vědí, koho myslím)!

A v neposlední řadě děkuji také vám, čtenářům, za to, že jste se rozhodli strávit čas s touto knihou.

SEZNAM SKLADEB

Sepsala jsem písně, které jsem poslouchala, když jsem psala V ringu. První dvě písně jsou velice důležité, a až je budou poslouchat Brooke a Remington, možná byste si je mohli pustit také. J

„IRIS“ od Goo Goo Dolls

„I LOVE YOU“ od Avril Lavigne

„THAT’S WHEN I KNEW“ od Alicie Keys

„LOVE BITES“ od Def Leppard

„HIGH ON YOU“ od Survivor

„LOVE SONG“ od Sary Bareilles

„IN YOUR EYES“ od Petera Gabriela

„KISS ME“ od Eda Sheerana

„COME AWAY WITH ME“ od Nory Jones

„ALL I WANNA DO IS MAKE LOVE TO YOU“ od Heart

„ANYWAY YOU WANT IT“ od Journey

„PULL ME DOWN“ od Mikkyho Ekka

„LOVE YOU LIKE A LOVE SONG“ od Seleny Gomez

„MY LIVE WOULD SUCK WITHOUT YOU“ od Kelly Clarkson

„FLAWS AND ALL“ od Beyoncé

„THE FIGHTER“ od Gym Class Heroes

1. kapitola

Jmenuji se Remington

Brooke

Melanie mi už půl hodiny křičí do ucha a já jsem celá otupělá z toho, čeho jsme svědky. Skoro nic neslyším. Jen své vlastní srdce. Buší mi v hlavě jako divé, zatímco do sebe v ringu mlátí dva boxeři, oba stejně vysocí, stejně vážící, oba vypracovaní. A zuřivě se melou.

Kdykoli jeden z nich dostane ránu, arénou se rozlehne povzbuzování a potlesk tří stovek diváků toužících po krvi. A nejhorší ze všeho je, že ten hnusný zvuk lámajících se kostí slyším. Na pažích mi strachem naskakuje husí kůže. Každou vteřinou čekám, že jeden z nich padne k zemi a už nikdy, vůbec nikdy nevstane.

„Brooke!“ křičí má nejlepší kamarádka Melanie a objímá mě. „Vypadáš, že každou chvíli hodíš šavli. Sem se vážně nehodíš.“

Asi ji brzy zabiju.

Jakmile dokážu odtrhnout pohled od obou mužů a ujistím se, že na konci kola oba dýchají, svou nejlepší kamarádku bez slitování zavraždím. A pak sebe za to, že jsem souhlasila a šla na tohle místo.

Jenže moje milovaná Melanie se zakoukala do jednoho chlapa, a jakmile zjistila, že objekt jejích tajných fantazií zavítal do města, aby se zúčastnil těchto „soukromých“ a velmi „nebezpečných“ zápasů Undergroundu, tedy amatérské ligy smíšených bojových umění, poprosila mě, abych se na něj šla podívat s ní. A Melanii se těžko něco odmítá. Dokáže si jít neústupně za svým a svým nadšením každého nakazí. A teď tu přímo poskakuje vzrušením.

„Je na řadě!“ syčí a je jí fuk, kdo vyhrál poslední kolo nebo jestli ti muži vůbec přežili. Oba ale naštěstí stále dýchají. „Připrav se, na tohohle je naprosto boží pohled, Brookinko.“

Dav ztichne a pak moderátor ohlásí: „Dámy a pánové, a nynííí… nastává chvíle, na kterou jste všichni čekali, přichází muž, kvůli němuž jste všichni teď tady. Nejhorší z nejhorších. Jediný a jedinečný… Remington ‚Uragán‘ Tate!“

Zamrazí mě, když dav zešílí a začne skandovat jeho jméno. Zvláště ženy – nedočkavě se překřikují jedna přes druhou.

„Remy! Miluju tě, Remy!“

„Já ti ho vykouřím, Remy!“

„REMY! JEN DO MĚ, REMY!“

„Remingtone! Chci tě!“

Všichni obracejí hlavy ke vchodu do arény. K ringu kráčí muž v červeném plášti. Dnes večer nemají boxeři rukavice. Vidím, jak zatíná a povoluje pěsti, ruce má obrovské a opálené, s dlouhými prsty.

Na protější straně ringu mává žena plakátem s nápisem Remyho ženská č. 1 a stejná slova křičí, jak jí jen plíce dovolí – asi pro případ, že ten chlap neumí číst nebo přehlédne neonově růžová písmena a třpytky.

Ohromuje mě to a až v tuhle chvíli si uvědomuju, že moje nejlepší kamarádka není v Seattlu jediná ženská, která se do toho muže zbláznila. Stiskne mi ruku. „Podívej se na něj a opovaž se mi říct, že bys pro něj neudělala první poslední.“

„Neudělala bych pro něj první poslední,“ odpovím okamžitě jen z principu.

„Ty se nedíváš!“ vypískne. „Podívej se na něj. Podívej se.“

Chytne mě za hlavu a otočí ji k ringu. Rozesměju se. Melanie muže zbožňuje. Ráda s nimi spí, ráda je pronásleduje, ráda nad nimi vzdychá, a když je polapí, nikdy s nimi dlouho nevydrží. Na rozdíl od ní já nemám o žádný vztah nebo pletky zájem.

Nejsem na pozornost mužů zvyklá, obvykle to vždycky skončí jen u: ne, díky. Navíc moje romantická mladší sestřička Nora si chlapů a vztahových dramat užívá za nás za obě.

Vzhlédnu k ringu, v němž si ten muž právě sundává saténový rudý plášť s nápisem Uragán na zádech. Diváci se rozkřičí, když se pomalu otočí, aby je pozdravil. V záři světel náhle vidím jenom jeho a nedokážu od něj odtrhnout zrak. Pane. Bože.

Pane.

Bože.

Dolíčky.

Strniště.

Chlapecký úsměv. Tělo muže.

Tělo muže.

A to opálení.

Páteř mě mrazí vzrušením. Bezmocně se opájím pohledem na toho muže, na něhož se obrátily oči snad všech přítomných.

Černé vlasy má rozcuchané, jako by mu do nich ženy právě zanořily prsty. Ostré lícní kosti, vysoké čelo, pevná čelist. Rty má červené a jako suvenýr z cesty od šaten k ringu si na čelisti nese obtisk rtěnky. Pohlédnu na jeho vysoké, pevné tělo a hluboko v mém nitru se probudí něco horoucího a divokého.

Tělo má dokonalé tak, že to bere dech, a neuvěřitelně tvrdé. Všechno, od štíhlých boků a úzkého pasu až po široká ramena, je pevné jako skála. A těch šest dokonalých břišáků. Ne. Je jich osm. Sexy véčko bederních svalů, které míří do saténových, námořnicky modrých šortek, jež mu obepínají silné nohy s vypracovanými svaly. Má jasně vyrýsované čtyřhlavé svaly, trapézové, prsní svaly i bicepsy, všechny napnuté a připravené. Na pažích má vytetované keltské kruhy přesně tam, kde deltové svaly přecházejí v mohutné bicepsy.

„Remy! Remy!“ křičí po mém boku Melanie. „Seš fakt kus, Remy!“

Pootočí se na nás a na tváři se mu objeví dolíček. Nervózně se zachvěju, ne proto, že je to tak pohledný muž – to on je, rozhodně je, bože, doopravdy je – ale proto, že se dívá přímo na mě.

Povytáhne obočí a jeho pronikavě modré oči zajiskří pobavením. A také něčím… vřelým. Jako by si myslel, že jsem křičela já. No dobrá.

Mrkne na mě a pak už jen vidím, jak jeho úsměv opadá a pohled se mění v nepopsatelně svůdný.

Krev ve mně zabublá.

Mezi nohama se mi tělo sevře a já se proklínám za to, že on to nejspíš dobře ví.

Je na něm poznat, že se považuje za dokonalé stvoření a že každou ženu v tomto sálu pokládá za svou Evu, stvořenou z jeho žebra jen pro jeho potěchu. Jsem tak vzrušená a naštvaná zároveň, je to ten nejzvláštnější pocit na světě.

Pousměje se a pak se otočí, když moderátor uvádí jeho protivníka: „Kirk ‚Kladivoun‘ Dirkwood, jen pro vás, dámy a pánové!“

„Mel, ty blbko!“ syknu, když se vzpamatuju, a lehce do ní šťouchnu. „Proč jsi to musela zakřičet? Teď si myslí, že jsem magor.“

„Panebože! Řekni mi, že na tebe nemrkl,“ vydechne Mel a stojí jako opařená.

Bože můj, on na mě mrkl. Nebo ne? On mrkl.

Přehrávám si to v hlavě a nemůžu tomu uvěřit, ale Melanii za to hodlám stejně mučit, protože si to ta potvora zaslouží.

„Mrkl,“ přiznám nakonec a zamračím se na ni. „Telepaticky jsme se spojili, řekl mi, že chce, abych s ním šla domů a stala se matkou jeho šesti dětí.“

„Jako bys zrovna ty chtěla mít sex s někým, jako je on,“ křičí a směje se, když Remingtonův protivník shodí plášť. Ten muž je samý sval, ale ani zdaleka nedokáže soupeřit s ryzí mužností Uragána.

Remington napne paže, protáhne prsty a sevře je v pěst, pak se zhoupne na patách. Má obrovské tělo, svalnaté, ale na nohou přeskakuje s překvapivou lehkostí.

Kladivoun zaútočí první. Remington se lehce přikrčí, aby se úderu vyhnul, a okamžitě úder oplatí, zaboří Kladivounovi pěst do obličeje. Síla jeho úderu mi vezme dech; svaly se mu napínají, pracují na maximum, aby následně povolily. Při každém dalším útoku sebou cuknu.

Dav je sleduje a řve, jásá a řičí a boj pokračuje. Ze zvuku praskajících kostí mám husí kůži. Ale cítím ještě něco. Nad čelem a ve výstřihu se mi perlí kapičky potu. Jak boj pokračuje, bradavky se mi napínají, zvedají mi top, pnou se proti tenkému hedvábí. Pohled na Remingtona Tatea bojujícího s mužem, jemuž říkají Kladivoun, na mě působí víc, než bych chtěla – a než jsem čekala.

To, jak se shýbá a pohybuje… jak vrčí…

Dav začne skandovat. „REMY… REMY… REMY.“

Otáčím se a vidím, jak Melanie poskakuje a křičí: „Bože můj, do něj, Remy! Sraz ho k zemi, ty zvíře!“ Vypískne radostí, když jeho protivník padne k zemi.

Kalhotky mám provlhlé, srdce mi buší až v krku. Násilí jsem nikdy neholdovala. Tohle nejsem já. Omráčeně vnímám všechny ty pocity, co mi bouří v těle. Chtíč, čistý a nefalšovaný chtíč.

Rozhodčí zvedá Remingtonovu paži na znamení vítězství. Jakmile se po posledním úderu narovná, obrátí pohled ke mně a zaboří ho přímo do mého nitra. Vidím jenom jeho pronikavě modré oči a hluboko uvnitř mě se něco sevře. Jeho potem zrosená hruď se zvedá, ztěžka oddechuje, v koutku rtů má kapku krve. A přesto se dívá pouze na mě.

Pod pokožkou mi doutná žár, cítím, jak mě olizují plameny. Tohle Melanii nikdy nepřiznám, možná ani sama sobě, ale ještě nikdy jsem neviděla takového muže. To, jak se na mě dívá, mě spaluje. To, jak stojí, s paží nad hlavou. Po kůži mu stéká pot a já konečně pochopím, co Melanie v taxíku myslela tou aurou sebevědomí a moci – je to sexy.

Upírá na mě svůj pohled. Ignoruje všechny, kdo křičí jeho jméno, a dívá se na mě tak vášnivě, že mám pocit, jako by se mě právě zmocnil. A vím, že já se na něj dívám stejně.

Na ramena mi spadají dlouhé, rovné, mahagonové vlasy. Bílý rolák bez rukávů mám zastrčený do černých kalhot, v uších mi visí zlaté kroužky, které podtrhují moje medové oči. A navzdory tomu, jak konzervativně jsem oblečená, se cítím zcela nahá.

Nohy se mi třesou a mám pocit, jako by se na mě ten muž chtěl vrhnout. A vrazit ho do mě.

Prosím, bože, takhle nesmím myslet; takhle přemýšlí Melanie. Znovu mě znervózní, jak se mi uvnitř tělo svírá touhou.

„REMY! REMY! REMY! REMY!“ skanduje dav stále hlasitěji.

„Chcete víc Remyho?“ ptá se davu muž s mikrofonem u úst. Hluk a ryk se stupňují. „Dobrá tedy! Přiveďte dalšího odvážlivce, který se postaví Remingtonu ‚Uragánu‘ Tateovi!“

Do ringu vstoupí další muž, ale to už nevydržím. Mám dost. Tohle je nejspíš důvod, proč není dobré si tolik let odpírat sex. Jsem tak nabuzená, že skoro nedokážu mluvit. Sotva přemluvím své nohy k pohybu, abych se otočila na Melanii a houkla na ni, že si jdu odskočit.

Jak si klestím cestu davem, slyším, jak se z reproduktorů ozývá hlas moderátora: „A nyní přichází další vyzyvatel našeho šampiona, dámy a pánové, Parker ‚Teror‘ Drake!“

Dav jásá, ale skoro okamžitě slyším nezaměnitelné tupé zadunění.

Odolám pokušení se otočit a zjistit, co se děje. Zajdu za roh a mířím přímo k umývárnám, když se opět ozve hlas moderátora: „No pane jo, to bylo rychlé! Máme tu knock-out. Ano, přesně tak, dámy a pánové! Knock-out! V rekordním čase vám tak nyní představuji vítěze, kterým opět není nikdo jiný než váš Uragán! Uragán, který právě seskakuje z ringu a – kam to sakra jde?“

Dav šílí. Slyším, jak skanduje: „Uragán! Uragán!“ A pak náhle utichne, jako by se stalo něco, co nikdo z těch lidí nečekal.

Přemýšlím, co to ticho znamená, když za sebou uslyším rychlé kroky. Paži mi sevře horká dlaň a ten dotek mě tak překvapí, že se okamžitě otočím.

„Co si to sakra…“ Zalapám po dechu, když před sebou spatřím zpocenou pevnou hruď. Zvednu zrak až k modrým očím. Moje smysly se utrhnou ze řetězu. Je tak blízko, že mi jeho vůně zvedá hladinu adrenalinu.

„Jak se jmenuješ,“ zavrčí. Ztěžka oddechuje, oči upírá do mých.

„Hm, Brooke.“

„Brooke jak?“ odsekne netrpělivě.

Přitahuje mě to k němu tak silně, až mám pocit, jako by mě připravil o hlas. Je tak blízko, zabírá veškerý prostor kolem mě. Nedostává se mi vzduchu, nechápu, proč mi srdce tak divoce buší, proč tu jen stojím a chvěju se žárem, proč jediné, co vnímám, je jeho dlaň na mé paži.

Roztřeseně a neochotně osvobodím svou ruku z jeho sevření a střelím pohledem po Melanii, jež nás doběhla a teď s vytřeštěnýma očima stojí za ním. „Brooke Dumasová,“ odpoví místo mě a pak mu k mé nelibosti nadiktuje moje telefonní číslo.

Muž se usměje a zadívá se mi do očí. „Brooke Dumasová.“ Mám pocit, jako by se se mnou svým hlasem právě pomiloval. Přímo tady. Přímo před Mel.

Cítím, jak na jazyku převaluje ta dvě slova, hlas má hříšně temný, jako by ochutnal všechny sladkosti, po jakých kdy toužil, ale nesměl je sníst. Oči má horoucí, a když se na mě podívá, mám pocit, jako by mě chtěl vlastnit. Ještě nikdy se na mě nikdo takhle nepodíval.

Vykročí ke mně a uchopí mě za zátylek. Srdce mi buší, když se ke mně skloní a krátce mě políbí na rty. Jako by si mě označkoval. Jako by si mě připravoval na to, co teprve přijde – něco velkého. Co nás oba změní a můj život zničí.

„Brooke,“ zavrčí tiše, hrdelně. Když se odtáhne, má na rtech úsměv. „Jmenuju se Remington.“

Ještě cestou domů cítím jeho ruce. Cítím jeho rty na svých, jejich měkkost. Bože, skoro nemůžu dýchat. Na zadní sedačce taxíku jsem si přitáhla kolena k bradě, dívám se okénkem ven na světla města a zoufale se snažím zbavit všech pocitů, co mi víří v těle. Naneštěstí o tom můžu mluvit jenom s Mel.

„Tak tohle bylo drsný,“ vydechne Mel vedle mě.

Potřesu hlavou. „Co se to tam sakra stalo, Mel? Ten chlap mě políbil! A na veřejnosti! Ti lidi si nás natáčeli do mobilů!“

„Brooke, on je prostě kus. Každý se s ním chce vyfotit. Když se za tebou vydal, bylo to tak neuvěřitelně vzrušující i pro mě – a to mě nepolíbil. Ještě nikdy jsem neviděla, že by nějaký muž šel po ženě jako on po tobě. Páni, jako by se zkřížilo porno s romantikou.“

„Radši sklapni, Mel,“ zavrčím. „Asi existuje pádný důvod, proč mu zakázali profesionální ligu. Sama jsi mi o tom říkala. Očividně je nebezpečný nebo šílený nebo obojí.“

Přesto se mi tělo chvěje vzrušením. Ty jeho oči, stále je na sobě cítím, tak syrové a hladové. Cítím se hříšně. Mrazí mě v zátylku, kde se mě dotkl svou dlaní. Třu si to místo, ale mrazení nepřestává. Nezklidní to mé nabuzené tělo. Nezklidní to mě.

„Hele, vážně, potřebuješ častěji vyrazit mezi lidi. Remington Tate má možná špatnou pověst, ale je hříšně sexy, Brooke. Ano, zlobil, tak mu zakázali profesionální ligu. Podívej, kdo ví, co se děje v jeho soukromí? Já jenom vím, že to bylo hodně zlý, psalo se o tom na titulních stranách, ale teď už je to všem ukradený. Je to favorit amatérské ligy a ve všech boxerských klubech je považovaný za legendu. Jakmile se rozkřikne, že se v některém z nich objeví, hned tam zamíří davy ženských.“

Částečně pořád nedokážu uvěřit, že se na mě ten muž tak díval. Že se za mnou vydal davem jásajících žen a viděl pouze mě. A nedokážu tomu uvěřit tím víc, čím víc na to myslím. Díval se na mě těma svýma k zešílení svůdnýma očima – a já přitom o nic z toho nemám zájem. Nechci ho, nechci žádného muže. Tečka. Chci si hlavně najít práci. Právě jsem skončila jako stážistka na místní základní škole a absolvovala jsem pracovní pohovory v těch nejlepších rehabilitačních centrech ve městě. Ale uplynuly dva týdny a nikdo mi nezavolal. A právě teď se nacházím v takovém tom stadiu, kdy máte pocit, ne, kdy jste přesvědčeni, že už nikdy nikdo nezavolá. Začínám být vyloženě zoufalá.

„Melanie, podívej se na mě,“ přikážu jí. „Připadám ti snad jako coura?“

„Ne, zlatíčko. Máš úroveň, na rozdíl od všech těch ženských tam.“

„Kdybych si dneska vzala kostýmek, tak by si mě ani nevšiml.“

„Tak by ses možná měla častěji oblíkat jako coura, abys tam zapadla.“ Mrkne a já se okamžitě zamračím.

„Nesnáším tě. Už nikdy s tebou na podobné místo nepůjdu.“

„Ale prosím tě. Ty že mě nesnášíš? Obejmi mě.“

Nakloním se k ní, abych ji zlehka objala, pak si ale vzpomenu na její zradu.

„Jak jsi mu mohla dát moje číslo? Co o tom chlapovi vůbec víš, Mel? Vážně chceš, abych skončila mrtvá někde v temné uličce? Odhozená do kontejneru?“

„To se nikdy nestane někomu, kdo chodil na tolik kurzů sebeobrany jako ty.“

Povzdechnu si a zavrtím hlavou, ale ona se na mě kření. Nikdy se na ni nedokážu zlobit moc dlouho.

„No tak, Brooke. Vždyť jsi sama říkala, že chceš zažít něco nového,“ šeptá Mel. Zná mě až moc dobře. „Nová a vylepšená Brooke by si čas od času měla dopřát trochu sexu. Když jsi závodila, tak se ti to přece líbilo.“

V hlavě mi probleskne představa nahého Remingtona a je tak žhavá, až si musím poposednout. Podívám se radši z okna a tentokrát rozhodně zavrtím hlavou. Vadí mi, jak mě pouhé pomyšlení na toho muže vzrušuje. Cítím, jako bych… hořela.

Ne, nemám nic proti sexu jako takovému, ale vztahy jsou komplikované a já momentálně nemám na jakýkoli vztah dost síly. Pořád jsem se ze svého pádu zcela nevzpamatovala a snažím se vybudovat si novou kariéru. Na Youtube visí video, které jedna divačka natočila na mých prvních olympijských kvalifikačních závodech a na server ho nahodila pod názvem Dumasová – její život skončil! Ten záznam už vidělo obrovské množství lidí – jako všechna videa, co zachycují něčí ponížení. Na tomhle konkrétním je k vidění okamžik, kdy se můj život roztříštil na milion kousíčků, a lze si ho přehrávat a pak znovu a znovu, aby se svět mohl bavit. Na tom videu je zachycena chvíle, kdy můj čtyřhlavý sval stehenní zasáhla křeč, já zakopla a tím se přetrhl přední křížový vaz a koleno vypovědělo službu.

Tohle světem tak milované video trvá něco málo přes čtyři minuty. A žena, jež ho natočila, mě ani na chvíli nespustila ze záběru, natáčela jenom mě, nikoho jiného. V pozadí videa je slyšet, jak říká: „Sakra, její život právě skončil.“ Ta věta podle všeho inspirovala titulek.

Takže tam, na tom nekvalitním videu, můžete vidět, jak se v slzách a neskutečných bolestech snažím po jedné noze dostat z dráhy. Neplakala jsem kvůli bolesti v koleni, ale kvůli svému neúspěchu. Chtěla jsem, aby mě pohltila zem a já zemřela, protože v tu chvíli jsem věděla, v tu chvíli jsem si uvědomovala, že všechen můj trénink šel do háje. Ale místo aby se pode mnou propadla zem, mě někdo nafilmoval.

Pořád mám v hlavě tu záplavu komentářů pod videem. Někteří mi přáli brzké uzdravení a stýskali si, jaká je to škoda. Ale ostatní se mi posmívali a vtipkovali, jako bych si o to zranění snad říkala.

A právě kvůli těmto komentářům jsem pořád pochybovala, ve dne v noci, celé roky jsem si v mysli přehrávala ty dva dny a ptala se sama sebe, co se pokazilo. A říkám dva dny, protože jsem si křížový vaz nepřetrhla jednou, ale dvakrát. Odmítla jsem totiž připustit, že „můj život skončil“, a znovu jsem se přihlásila na kvalifikační závod. Dodnes nemám tušení, v čem jsem udělala chybu, ale nyní je jasné jedno – znovu už soutěžit nemůžu.

Takže teď se jen snažím žít dál, jako by nikdy nebylo mým prvořadým cílem závodit na olympijských hrách. A to poslední, po čem toužím, je chlap, jenž by mě obíral o čas, který bych mohla věnovat budování své nové kariéry.

To moje sestra Nora je nepoučitelná romantička. I když jí je sotva jednadvacet, a je tedy o tři roky mladší než já, cestuje a domů posílá pohlednice ze všech koutů světa a vypráví v nich mámě, tátovi a mně o svých „milencích“.

A já? Já jsem strávila celé své dospívání trénováním, protože jsem vždy snila o zlaté medaili. Mé tělo se ale vzdalo mnohem dřív než má duše a teď už nikdy nebudu moct na celosvětovém šampionátu soutěžit.

Když musíte přijmout skutečnost, že vaše tělo nezvládne, co po něm chcete, bolí to víc než fyzická bolest ze zranění. Právě proto mám ráda fyzioterapii. Kdyby se mi nedostalo pomoci, kterou jsem potřebovala, ještě dnes bych se potýkala s depresemi a zlostí na všechny a všechno na tomhle světě. Právě proto chci pomáhat mladým atletům, aby dokázali to, co já nemohla. A kvůli tomu si potřebuju najít práci, abych se konečně mohla cítit alespoň v něčem úspěšná.

Ale v noci nakonec nemyslím na svou sestru, ani na novou kariéru, dokonce ani na ten strašlivý den, kdy jsem musela přijmout fakt, že na olympiádu se nikdy nedostanu.

Dnes v noci myslím jenom na toho modrookého muže a jeho měkké rty na svých.

Následujícího rána se jdeme s Melanií proběhnout do parku, jako to děláváme každý všední den bez ohledu na počasí. Obě máme na svých nadloktích pouzdro na iPod, ale dnes si spíše povídáme.

„Jsi všude na Twitteru, ženská jedna. Měla jsem to být já.“ Upřeně sleduje displej svého telefonu a já se jí snažím nahlédnout přes rameno, abych viděla, co si čte.

„Tak jsi mu měla dát svoje telefonní číslo, ne to moje.“

„Už volal?“

„Ano, řekl jen: ‚Radnice v jedenáct. Tu svoji trhlou kámošku nech doma.‘“

„Ha ha, fakt k popukání,“ odfrkne si, podá mi svůj telefon, ukradne mi můj a zadá do něj bezpečnostní kód, aby se mohla podívat do přijatých zpráv.

Přimhouřím oči. Doteď jsem netušila, že zná moje heslo, ale i kdybych chtěla, před ní bych nejspíš nikdy nic neutajila. Jenom doufám, že si nenajde i historii mého vyhledávání na Googlu, jinak uvidí, že jsem se o něm ve tři ráno snažila zjistit všechno, co šlo. Upřímně netoužím ani pomyslet na to, že jsem jeho jméno zadávala do vyhledávače tolikrát, že bych to ani nespočítala. Díkybohu Mel kontroluje pouze moje hovory, ale od něj tam samozřejmě žádný telefonát není.

Soudě podle článků, co jsem přečetla včera v noci, je Remington Tate bůh večírků, bůh sexu… a v podstatě bůh. Rád dělá problémy a dělá jich hodně. V tuhle chvíli nejspíš leží v posteli s kocovinou a několika uspokojenými nahatými ženskými a říká si: „Jaká Brooke?“

Melanie mi vytrhne svůj telefon z ruky, odkašle si a rozečte nové zprávy na Twitteru. „No, mám tu pár nových komentářů, o kterých bys asi měla vědět. ‚Tak tohle se ještě nestalo! Viděli jste, jak Uragán políbil tu divačku? Slyšela jsem, že se prý i strhla rvačka, když se za ní vydal a z cesty si odstrčil nějakého chlapa. Boj mimo ring je porušením pravidel a Remy teď může mít zákaz zápasit až do konce sezóny, možná úplně. Jo, právě proto ho vyrazili od profíků! No, jestli Uragán nebude zápasit, tak já nikam chodit nebudu.‘ To jsou tak nejčastější komentáře,“ vysvětlí Melanie, když spustí ruku s telefonem a usměje se. „Líbí se mi, že mu říkají Uragán, protože smete všechny protivníky a všechno, co mu stojí v cestě. Chápeš? Každopádně jestli bude zápasit, tak to bude tuhle sobotu, než se soutěž přesune do dalšího města. Jdeme nebo jdeme?“

„Na to se taky zeptal, když mi zavolal.“

„Brooke! Tak volal ti, nebo ne?“

„Co myslíš, Mel? Kolik lidí ho sleduje na Twitteru? Milion?“

„Vlastně jich je dvě celé tři milionu.“

„Právě sis sama odpověděla.“ No skvělý, teď jsem naštvaná a ani netuším proč.

„Ale já si byla tak jistá, že po naší malé Brookince vážně toužil.“

„O jeho touhu se už určitě postarala nějaká jiná ženská, Mel. Tak to u těchhle chlapů chodí.“

„Stejně musíme v sobotu jít.“ Melanie se naštvaně zamračí, až se jí tvář směšně zkrabatí. Ona jednoduše není ten typ, co by se na někoho někdy zlobil. „A ty si musíš vzít něco, z čeho mu vypadnou oči z důlků, aby litoval, že ti nezavolal. Mohli jste si vážně skvěle užít, alespoň jednu noc, a tím skvěle myslím vážně skvěle.“

„Slečna Dumasová?“

Jsme už na cestě zpátky, když proti rannímu slunci zamžourám na vysokou krátkovlasou blondýnku, které může být něco přes čtyřicet. Postává na schodech budovy, v níž bydlím. Vřele se usmívá a vypadá skoro zmateně, když mi podává obálku nadepsanou mým jménem. „Remington Tate mě požádal, abych vám to osobně doručila.“

Už při zaslechnutí jeho jména mi srdce poskočí a náhle buší rychleji než při ranním běhu. Ruka se mi chvěje, když otvírám obálku. Vytáhnu z ní modrožlutý lístek. Je to propustka do zákulisí zápasu a jsou k ní připojeny i čtyři vstupenky na sobotu. Sedadla v první řadě. Zatajím dech, když si všimnu, že na vstupence je moje jméno napsané roztřeseným mužským písmem, jež bude nejspíš jeho.

Opravdu nemůžu dýchat.

„Páni,“ zašeptám. Jsem naprosto ochromená. Cítím, jak mi v hrudi roste nedočkavost a nadšení, a náhle mám chuť si zaběhat ještě pár kilometrů, abych to ze sebe dostala.

Žena se rozzářeně usměje. „Mám mu vyřídit, že souhlasíte?“

„Ano.“ To slovo ze mě vypadne dřív, než se stihnu zamyslet. Dřív než si vůbec vzpomenu na všechny ty články, co jsem o něm včera přečetla. Většina z nich měla v titulcích slova jako „neřesti“, „opilý“, „rvačka v baru“ a „prostitutky“.

Jde přece jen o zápas, nebo ne?

Na nic jiného se můj souhlas nevztahuje.

Je to tak?

Nevěřícně zírám na lístky a Melanie na mě, zatímco žena nasedá zpět do černého escalade. Když auto zmizí za zatáčkou, Mel mě šťouchne do ramene. „No páni. Ty ho chceš, že jo? Tohle jsem si vždycky představovala pro sebe, ty uzurpátorko!“

Zasměju se a podám jí tři lístky. Pořád tak nějak nedokážu pobrat, že se mnou dnes v podstatě navázal kontakt. „Takže asi nakonec přece jen půjdeme. Svoláš ostatní?“

Melanie mě popadne za rameno, a zatímco mě vede po schodech do domu, šeptá mi do ucha: „Opovaž se mi tvrdit, že to s tebou ani drobet nezamávalo.“

„Ani drobet to se mnou nezamávalo,“ zopakuju automaticky, a než vklouznu do bytu, dodám: „Ne, zamávalo to se mnou totiž pořádně.“

Melanie vypískne a prohlásí, že mi na sobotu vybere oblečení. Na to jí odpovím, že až budu chtít vypadat jako šlapka, dám jí vědět. Nakonec to Mel vzdá a se slovy, že v mé skříni není nic ani trochu sexy a že už musí vyrazit do práce, nakonec odejde. A já se pořád nemůžu vzpamatovat z toho, co udělal. A co to udělalo se mnou. Cítím to, když se sprchuju, když se oblékám i když kontroluju e-mail, jestli mi nepřišla nějaká nabídka na práci.

Nedokážu vysvětlit, proč jsem tak nervózní, že ho v sobotu opět uvidím.

Myslím, že se mi začíná líbit, a to se mi nelíbí.

Myslím, že ho chci, a proklínám se za to.

Myslím, že noc s ním by byla dokonalá, a nemůžu uvěřit, že přemýšlím i nad tímhle.

Do soboty jsem přirozeně už nejméně tucetkrát zalitovala, že jsem s pozváním souhlasila. Alespoň že ostatní jsou z toho nadšení.

Melanie přesvědčila Pandoru a Kylea, aby šli s námi. Pandora pracuje s Melanií ve firmě zabývající se navrhováním interiérů. Je to zapřisáhlá gotička, s níž by si snad každý chlap chtěl ozdobit postel. Kyle studuje zubařinu, bydlí v sousedním bytě, je to můj dlouholetý kamarád a od základní školy se přátelí s Mel. Je to náš bratr, kterého jsme nikdy neměly, a před ostatními ženami se tak stydí, že v jednadvaceti nakonec zaplatil jedné profesionálce, aby ho zbavila panictví.

„Jsem moc ráda, že dneska řídíš, Kyle,“ řekne Melanie, když se mnou sedí na zadním sedadle auta.

„Vždyť mě snad na nic jinýho ani nepotřebujete,“ poznamená, ale směje se. Je jasné, že se na zápas těší.

Dav před arénou je dnes snad dvakrát tak velký, než když jsme tu byli posledně, a čekáme dobrých dvacet minut, než se dostaneme do výtahu, který nás vyveze do samotného nitra arény, k ringu.

Zatímco Mel a ostatní jdou najít naše sedadla, já si zavěsím na krk propustku a řeknu jí jen: „Zkusím vzadu podstrčit pár svých vizitek. Třeba se někdo chytí.“

Byla bych blázen, kdybych si tuhle příležitost nechala uniknout. Tihle sportovci si svaly a orgány ničí ve velkém, a to hodně ve velkém, při zápasech se proměňují ve smrtící zbraně, a jestli je někde šance na alespoň dočasnou práci fyzioterapeuta, je to právě tady.

Zatímco čekám ve frontě na vstup do uzavřené části, cítím ve vzduchu pivo a pot. Zahlédnu, jak Kyle mává od našich sedadel, které jsou uprostřed po pravé straně od ringu. Překvapuje mě, jak blízko zápasníkům budeme. Kyleovi by teď stačilo udělat krok a napřáhnout ruku a dotkl by se vyvýšeného podstavce ringu.

Na zápas se dá dívat i ze zadní části arény a nemusíte platit ani pěťák, snad jen pár drobných jako dík ochrance. Sedadla ale jinak stojí od padesáti dolarů do pěti stovek a vstupenky, jež nám poslal Remington Tate, jsou nejdražší. Sama bych si je nikdy nemohla dovolit. Od promoce před dvěma týdny jsem si ještě nenašla práci a úspory, co jsem si před několika lety našetřila z honorářů za reklamu, se tenčí. Ani mí přátelé, kteří se mnou promovali, by si je nemohli dovolit. Vzhledem k mizerné situaci na trhu práce berou v podstatě jakoukoli nabídku.

Namačkaná mezi ostatními lidmi konečně s úsměvem ukážu svou propustku a vydám se dlouhou chodbou, kterou lemují pootevírané dveře.

V každé místnosti se nachází posilovací náčiní a šatní skříňky a zahlédnu také několik zápasníků, jak debatují se svými týmy. Jeho pak najdu v třetí místnosti, kam nakouknu, a okamžitě znervózním.

Dokonale uvolněný sedí na dlouhé červené lavici a dívá se, jak mu plešatý muž zavazuje ruku. Tu druhou už má až na klouby ovázanou béžovou páskou. Vypadá zadumaně a docela chlapecky. Přemýšlím, kolik mu může být. Pak zvedne hlavu, jako by mě ve dveřích vycítil. V očích se mu zvláštně zaleskne, a do mě jako by udeřil blesk. Potlačím to a jen se dívám, jak mu jeho trenér něco naléhavě říká.

Remington ze mě nespustí zrak. Dál drží ruku napřaženou, ale jako by snad úplně zapomněl, že mu ji trenér ovazuje a předává mu instrukce.

„No to se podívejme…“

Otočím se doprava, odkud se ozval ten hlas, a okamžitě mě sevře strach. Pouhý krok ode mě stojí mohutný boxer a propaluje mě pohledem, jako bych byla zákusek a on se nemohl dočkat, až do mě zaboří svou lžíci.

Periferním zrakem vidím, jak Remington bere trenérovi pásku a odhazuje ji stranou, pak vstává a pomalu ke mně vykročí. Postaví se zprava za mě a já si nemůžu pomoct – vnímám jeho blízkost každým pórem svého těla.

Jeho tichý hlas mě uvnitř rozechvěje, když poradí mému obdivovateli: „Měl bys jít.“

Muž, v němž jsem poznala Kladivouna, se už na mě nedívá. Hledí stranou nade mě. Řekla bych, že v porovnání s Remingtonem nakonec tak velký není.

„Je tvoje?“ zeptá se a provrtává ho přimhouřenýma očima.

Nohy pode mnou skoro poklesnou. Jeho dech mi ovane ucho, když sametovým, přesto mrazivým hlasem odpoví: „Jistý je, že tvoje není.“

Kladivoun odejde. Remington zůstane stát na místě, téměř se mě dotýká a zahaluje mě teplem svého vypracovaného těla. Skloním hlavu, tiše ze sebe dostanu: „Děkuju,“ a rychle odejdu. A chci přitom umřít, protože, přísahám bohu, jsem si jistá, že sklonil hlavu, aby si ke mně přivoněl.

2. kapitola

Překvapení

Jeho jméno zní z reproduktorů nad řičícím davem. Každou chvíli vstoupí na scénu. „Opět jen pro vás, dámy a pánové, Uragán!“

Ještě jsem se nevzpamatovala z toho, že jsem mu byla tak blízko, krev se mi vaří a nese v sobě zvláštní pocit, který nedokážu popsat. Ve chvíli, kdy ho spatřím, jak ve svém zářivě rudém plášti kráčí chodbou k tribunám, mi srdce poskočí, rozkrok se mi sevře a bojuju s nutkáním obrátit se a utéct.

Ten muž toho představuje příliš. Příliš mužnosti. Příliš syrovosti. Příliš dravosti. Je ztělesněním sexu, každá žena si může vykřičet plíce, aby dala světu kolem vědět, že právě ona ho chce.

Remington vstoupí do ringu a přejde do svého rohu. Strhne si plášť, čímž odhalí tvrdé svaly, a podá ho mladému světlovlasému muži, jenž zřejmě asistuje jeho holohlavému trenérovi.

„A nyní, dámy a pánové, Kladivoun!“

Kladivoun vejde do ringu a Remington se pro sebe usměje. Stočí pohled přímo na mě – a já si uvědomím, že on přesně, úplně přesně ví, kde sedím. Na rtech mu stále pohrává ten sebevědomý úsměv. Ukáže na Kladivouna a pak na mě, jako by říkal: „Tohle kolo je za tebe.“

Žaludek se mi obrátí naruby.

„Sakra, ten chlap mě zničí. Proč to vůbec dělá? Je to takový bůh, že to skoro nemůžu vydržet!“

„Melanie, seber se!“ syknu a musím se posadit, protože mě ničí také. Nevím, co po mně chce, ale jsem jako na trní, protože jsem nikdy ani nepředpokládala, že já bych někdy mohla chtít něco po něm, natož něco, co se dá popsat jen jako velice osobní a velice sexuální.

Vzpomenu si, jak sotva před pár minutami stál velmi těsně za mnou, ale pak už zazní zvonec a já se vzpamatuju. Oba zápasníci se na sebe vrhnou a Remy uhne do strany, když se ho Kladivoun pokusí zasáhnout. Jakmile si Kladivoun nechrání bok, udeří ho zleva do žeber.

Odskočí od sebe, Remington s povytaženým obočím pohyb jen naznačí, čímž Kladivouna rozzuří. Otočí se na mě, ukáže na Kladivouna a znovu na mě a pak druhého muže udeří tak tvrdě, že zápasník přistane v lanech za sebou, padne na kolena, potřese hlavou, jako by se potřeboval vzpamatovat, a potom se vyškrábe na nohy. Uvnitř se mi svaly stáhnou pokaždé, když Remigton svého protivníka zasáhne, a srdce se mi zastaví, kdykoli druhý muž úder opětuje.

Za večer takhle vystřídá několik soupeřů. Kdykoli je vyhlášen jako vítěz, dívá se přímo na mě, na rtech má ten samolibý úsměv, jako by chtěl, abych věděla, že právě on kraluje tomuto ringu. Při pohledu na jeho tělo, jež se zlehka pohybuje za lany ringu, se celá chvěju a nedokážu z hlavy vyhnat zrádné představy. Vidím ho nad sebou, v sobě, vidím, jak se mě jeho velké ruce dotýkají, jak si mě bere. Při posledních kolech má na tváři odhodlaný výraz, hruď se mu ztěžka zvedá vyčerpáním a leskne potem.

V tu chvíli netoužím po ničem jiném než právě po něm.

Mám pocit, že se zblázním. Chci si poskakovat, chci běžet, chci randit. Chci zpět všechna ta rande, co jsem si odepřela, protože jsem musela trénovat na něco, k čemu nakonec nikdy nedošlo. Chci zažít všechna ta svezení, co jsem odmítla, protože jsem se bála, že si zlomím nohu, která se nakonec stejně zlomila. Nikdy jsem nepila. Pilně jsem se učila, abych měla dobré známky a mohla závodit. Remington Tate ztělesňuje vše, co jsem nikdy neměla, nikdy neudělala. A v kabelce mám kondom, který bych právě teď nejradši použila. Tento muž je bojovník. Chci se dotknout jeho přenádherné hrudi a toužím ho políbit na rty. Chci na sobě cítit jeho ruce. A až se to stane, pravděpodobně se udělám ve vteřině, kdy do mě pronikne.

Tohle je ta nejsmyslnější předehra, jakou jsem kdy zažila, a náhle už nemám chuť si hrát. Chci, aby se to stalo. A chci to dnes.

Když vyhraje podesáté v řadě a dnešní kolo zápasů tím ukončí, cítím na sobě jeho oči a jeho pohled opětuji. Chci, aby věděl, že po něm toužím. Usměje se. Je zpocený, modré oči mu jiskří a ve tvářích má dolíčky. Chytne se vrchního lana ohraničujícího ring, zlehka se přes něj přehoupne a dopadne do uličky přede mnou.

Melanie vedle mě ztuhne, když se k nám přiblíží, tělo dokonale vytvarované a mírně opálené.

Není pochyb, kam míří.

Zadržím dech, až mě plíce začnou pálit, nohy se mi klepou, netuším, co mám dělat. Dav řve a ženy za mnou křičí.

„Polib ho, ženská!“

„Nezasloužíš si ho, mrcho!“

„Jdi do něj, holka!“

Usměje se na mě, až se mu dolíčky ve tvářích prohloubí, a já čekám. Skloní se ke mně. Téměř na sobě cítím jeho ruce tak jako předtím. Velké, cizí, přesto tak příjemné, když vezme mou tvář do dlaní. Už teď pomalu umírám. Umírám touhou. Nedočkavostí. Očekáváním. Místo toho ke mně pouze skloní hlavu a jediné, co cítím, je jeho dech. Zahřívá mi pokožku, když zašeptá hlubokým hlasem: „Počkej tady. Někoho pro tebe pošlu.“

Usměje se a za řevu davu se odtáhne, vyhoupne se zpátky do ringu a mně nezbývá než se za ním zaraženě dívat. Cizí žena sedící vedle mě se ještě dobrou minutu třese, zhluboka dýchá a opakuje: „Bože můj, bože můj, bože můj, dotkl se mě loktem. On se mě dotkl loktem!“

„VÁŠ URAGÁN, VÁŽENÍ!“ ohlašuje moderátor.

Kolena pode mnou podklesnou. Padnu do sedadla, jako by mi kosti zmizely z těla, a propletu prsty rukou, aby se mi přestaly třást. Mozek nestíhá, nedokážu myslet na nic než na to, jak se přehoupl přes ring a zašeptal tím svým děsivě svůdným hlasem, že pro mě někoho pošle. Jen když si na to vzpomenu, ztuhnu. Melanie se nezmůže na slovo a Pandora s Kylem na mě zírají, jako bych byla světice, jež k sobě právě přilákala divoké zvíře.

„Co ti to sakra řekl?“ zeptá se nakonec Kyle.

„Bože na nebesích,“ vydechne Melanie, vypískne a obejme mě. „Brooke, ten chlap po tobě jede!“

Žena vedle mě se třesoucí rukou dotkne mého ramene. „Vy se znáte?“

Zavrtím hlavou, nevím, jak jinak odpovědět. Vím, že od včerejška jsem na něj ani na vteřinu nepřestala myslet a že proklínám i zbožňuju, jaký vliv na mě má a jak se ve mně probouzí touha jen díky jeho pohledu.

„Slečno Dumasová,“ ozve se cizí hlas a já zvednu hlavu a před sebou spatřím dva muže v černém. Oba jsou vysocí a štíhlí; jeden blond, druhý má vlnité hnědé vlasy. „Jsem Pete, osobní asistent pana Tatea,“ představí se ten hnědovlasý. „A toto je Riley, asistent trenéra. Pokud nás budete následovat, pan Tate by si s vámi rád promluvil ve svém hotelovém pokoji.“

Nejdřív mi vůbec nedojde, kdo je pan Tate. A když si to uvědomím, jako by mnou projel blesk. On tě chce ve svém hotelovém pokoji. Chceš i ty jeho? Chceš to? Částečně si ho už představuju nad sebou, částečně se nechci zvednout ze sedadla.

„Vaši přátelé samozřejmě mohou jít také,“ dodá blonďák zlehka a pokyne na oněmělé trio mých kamarádů.

Uleví se mi. Nejspíš. Páni, ani nevím, co cítím.

„Brooke, no tak, vždyť je to Remington Tate!“ Melanie mě silou zvedá ze sedadla a popostrčí mě, abych následovala oba muže. V hlavě mi začnou vířit tisíce představ a myšlenek, protože nevím, co mám dělat, až ho uvidím. Srdce mi buší jako zblázněné, když vycházíme z arény k hotelu přes ulici a jedeme výtahem až do posledního patra.

Žaludek se mi svírá nervozitou, když výtah s cinknutím zastaví. Je to stejné, jako když jsem závodila. Už jen z představy toho muže v sobě mám pocit, jako bych seděla na horské dráze, a náhle zatoužím zjistit, jaké by to s ním bylo ve skutečnosti. Zatrne mi při pomyšlení, jak úžasné by to s ním asi bylo. Rychlovko na jednu noc, jdu si pro tebe…

„Prosím, slib mi, že se s tím chlapem nevyspíš,“ ozve se Kyle, když se dveře otevřou. Ve tváři má vepsané obavy. „Tohle nejsi ty, Brooke. Jsi mnohem zodpovědnější, než aby ses vrhla do něčeho takového.“

Jsem?

Opravdu jsem?

Protože dnes mám pocit, jako bych zešílela. Zešílela touhou a adrenalinem a těma dvěma sexy dolíčky.

„Jenom si s ním promluvím,“ odpovím svému kamarádovi, ale ani já sama si nejsem jistá tím, co se stane.

Následujeme oba muže do obývací části rozlehlého apartmá. „Vaši přátelé mohou počkat tady,“ navrhne Riley a pokyne k dlouhému černému žulovému baru. „Prosím, nabídněte si něco k pití.“

Zatímco se moji kamarádi přesouvají k připraveným lahvím s alkoholem – Melanie vyjekne nadšením – Pete mi pokyne, abych ho následovala. Míříme ke dveřím hlavní ložnice. A tam ho spatřím. Sedí na lavici v nohách postele. Vlasy má mokré a k bradě si tiskne pytel s chladivým gelem. Pohled na toho dokonalého muže, jak si ošetřuje zranění poté, co ještě před chvílí porážel jednoho muže za druhým, je tak zatraceně svůdný.

Na posteli za ním klečí dvě Asiatky, každá mu masíruje jedno rameno. Kolem boků má omotaný bílý ručník, na pokožce se mu lesknou kapky vody. Na zemi před ním leží odhozené tři prázdné lahve po iontovém nápoji, další svírá v ruce. Odhodí balení s gelem na stolek, dopije poslední láhev s tekutinou modrou jako jeho oči a odloží ji.

Fascinuje mě, jak se jeho tvrdé svaly pod dotekem těch žen napínají a povolují. Vím, že po náročném výkonu je masáž obvyklá, ale nevím a nedokážu pochopit, proč na mě ten muž tak působí.

Znám lidské tělo. Ctím ho. Studovala jsem ho šest let, když jsem se rozhodla, kudy se v životě vydat dál poté, co jsem si uvědomila, že už nikdy nebudu závodit. A nyní se mi ruce svírají do pěstí, jak ho toužím polaskat, dotknout se ho, proniknout do každého jeho svalu.

„Líbil se ti zápas?“ Pozoruje mě s tím svým namyšleným úsměvem, oči mu jiskří, jako by věděl, že se mi líbí, co vidím.

Vidět ho boxovat zbožňuju i nenávidím zároveň. Ale nemůžu ho prostě jen pochválit, když na něj předtím pět stovek lidí křičelo, jak je dobrý, a tak pokrčím rameny. „Bylo to zajímavé.“

„Nic víc?“

„Nic víc.“

Vypadá naštvaně. Trhnutím ramen odežene masérky. Vstane a protáhne mohutná ramena a pak i krk nejprve na jednu stranu, poté na druhou. „Jděte.“

Obě ženy se na mě usmějí a zamíří pryč. Ve vteřině, kdy se za nimi zavřou dveře, zapomenu dýchat.

Až nyní si plně uvědomím, kde jsem a s kým jsem, a najednou jsem nervózní. Opálené paže má uvolněné a mohu si pouze představovat, jaké by to bylo, cítit je na svém těle.

Srdce mi poskočí. Namáhavě zvednu pohled k jeho tváři a uvědomím si, že mě pozoruje. S křupnutím povolí klouby na jedné ruce, pak na druhé. Působí neklidně, jako by před chvílí vůbec nevydal obrovské množství energie na to, aby srazil k zemi skoro tucet mužů. Jako by si s přehledem dal ještě pár dalších kol.

„Ten muž, co jsi s ním přišla,“ řekne a spustí ruce podél těla. Zadívá se mi do očí. „Je to tvůj přítel?“

Upřímně nevím, co jsem od této schůzky čekala, ale hlavně asi pár obvyklých vět, které mají holku dostat co nejdřív do postele. Takže teď jsem zmatená a o to nervóznější. Co po mně chce? Co po něm chci já?

„Ne, je to kamarád,“ odpovím.

Pohledem střelí k mému prsteníku a zpět na mou tvář. „Žádný manžel?“

Žilami mi proudí zvláštní mrazení, stoupá mi do hlavy, až mám pocit, že se mi z vůně masážního oleje zatočí hlava. „Nemám manžela.“

Dlouho mě pozoruje. Nezdá se mi, že by byl poblázněný touhou, jakou ke svému studu cítím já. Na tváři má jen náznak úsměvu a zdá se spokojený s tím, co mu odpovídám. „Pracovala jsi na soukromé škole jako fyzioterapeutka sportovního oddílu?“

„Co… Cože? Ty sis o mně zjišťoval informace?“

„Vlastně jsme je zjišťovali my,“ ozve se ode dveří jeden z těch dvou mužů, kteří mě sem přivedli. Pete nese hnědou obálku a podá ji Rileymu.

„Slečno Dumasová,“ promluví opět Pete, ten s kudrnatými vlasy a světle hnědýma očima. „Určitě jste zvědavá, proč tu jste, proto vám to řeknu na rovinu. Za dva dny odjíždíme z města a obávám se, že není čas jednat tak, jak je obvyklé. Pan Tate vás chce najmout.“

Zírám na něj, nic nechápu, jsem zmatená.

„Čím si přesně myslíte, že se živím?“ zamračím se na ně. „Nejsem žádná prostitutka.“

Pete i Riley se rozesmějí, ale Remington mlčí. Pomalu se posadí na lavici.

„Vy jste nás dostala, slečno Dumasová. Ano, přiznávám, že je praktičtější, pokud s námi cestuje jedna nebo i několik… přítelkyň pana Tatea, které by se, jak to říct, staraly o jeho potřeby jak před zápasem, tak po něm,“ vysvětlí Pete a v hlasu se mu stále ozývá smích.

Povytáhnu obočí. Jsem si dobře vědoma toho, jak to u atletů chodívá.

Závodila jsem a vím, že ať před soutěží, nebo po ní je sex přirozeným a zdravým způsobem, jak ze sebe dostat stres a jak se vybičovat k lepším výkonům. O své panenství jsem přišla na těch kvalifikačních závodech, při nichž jsem si nenávratně poranila koleno, a věnovala jsem ho sprinterovi, který byl ze závodů stejně nervózní jako já. Ale to, jak ti muži věcně hovoří o „potřebách“ pana Tatea, mi zní tak osobně, až mi tváře zahoří rozpaky.

„Chlap jako Remington má velice specifické požadavky, to je vám nejspíše jasné, slečno Dumasová,“ pokračuje Riley, blonďák, jenž vypadá spíš jako surfař. „Ale dal zcela jasně najevo, že už nemá zájem o přítelkyně, které jsme mu během našich cest zajišťovali. Chce se soustředit výhradně na to, co je důležité, a proto by byl rád, kdybyste pro něj pracovala.“

Nitro se mi sevře, když pohlédnu na Rileyho, Petea a Remingtona, jehož čelist jako by byla vytesaná z toho nejdokonalejšího, penězi nevyčíslitelného kusu žuly, jaký svět kdy spatřil.

Nedokážu poznat, co si myslí, ale ačkoli se už neusmívá, oči mu jiskří.

Hlavu lehce sklání a ta ve mně hluboko zakořeněná touha pomáhat mě nutí vzít balení chladivého gelu a přitisknout mu ho na poraněnou čelist. Představuju si, jak mu náplastí olepuju roztržený ret. Ty myšlenky mě ovládají natolik, až si uvědomím, že v přítomnosti někoho tak přitažlivého, jako je on, nemůžu věřit sama sobě. Rozpaluje mě jen pomyšlení, že jsme spolu v jedné místnosti.

Pete zalistuje v papírech. „Praxi jste vykonávala v Seattlu na internátní základní škole pro problémové děti, pracovala jste jako fyzioterapeutka školního sportovního oddílu. A před dvěma týdny jste promovala. Čeká nás ještě osm měst. Rádi bychom si vás proto najali na zbytek cesty, poté byste se dál starala o fyzický stav pana Tatea při přípravě na budoucí zápasy. Jsme ochotni vám nabídnout štědrý plat. A pro vás by bylo jistě zajímavé spolupracovat s tak známým sportovcem, vyjímalo by se vám to v životopisu. Umožnilo by vám to zůstat na volné noze, kdybyste se v budoucnu rozhodla odejít,“ prohlásí Pete.

Několikrát zamrkám.

Tolikrát jsem se už ucházela o práci – a bez odpovědi. Škola, kde jsem pracovala, mi nabídla, že se k nim můžu v srpnu vrátit; alespoň tahle možnost mi zůstala. Ale to bude až za několik měsíců a mě užírá vědomí, že mám titul, a nemůžu s ním nic dělat.

Cítím na sobě oči všech přítomných. A především Remingtona.

Dívá se na mě.

Pomyšlení, že pro něj budu pracovat, poté co jsem si tolikrát představovala, jaké by to s ním bylo v posteli, mě hodně znervózňuje.

„Musím si to promyslet. Neměla jsem v plánu opustit Seattle.“ Váhavě na něj pohlédnu, pak se zadívám na jeho asistenty. „Jestli je to od vás vše, pak bych měla jít. Na baru nechám svou vizitku.“ Otočím se, ale Remingtonův hlas mě zastaví.

„Odpověz mi teď hned,“ zavrčí.

„Cože?“

Remy naklání hlavu, upřeně se na mě dívá a lesk v jeho očích má nyní do rozpustilosti daleko. „Nabídl jsem ti práci, chci odpověď.“

Rozhostí se ticho. Díváme se na sebe, ten modrooký bůh a já, ale cítím, že je v tom něco víc. Nejsem si jistá, jestli za to může ten jeho pohled. Jako by uvnitř mě žilo a dýchalo něco cizího, co se probouzí, kdykoli se tomuto muži zadívám do očí a vidím, jak mě pozoruje těma svýma očima, pronikavýma tak, že to bere dech.

Tak dobrá. Kašlu na nějakou touhu. Práci potřebuju mnohem víc.

„Z turné vám zbývají tři měsíce. Budu pro tebe pracovat do konce turné, pokud tvoje nabídka zahrnuje vlastní pokoj, vybavení a dopravu, přislíbíš mi doporučení pro případného dalšího zaměstnavatele a také mi udělíš povolení informovat mé budoucí klienty, že jsem spolupracovala právě s tebou.“

Dlouho mě upřeně pozoruje. Nejspíš si potřebuje mé podmínky promyslet, tak se otočím na patě, ale jeho hlas mě znovu zastaví.

„Dobře,“ přikývne.

Nemůžu tomu uvěřit.

On si mě najal?

Já ho přijala za svého prvního klienta?

Pomalu, s rukou na uzlu na svém ručníku, aby mu nespadl z boků, se Remington zvedne a zadívá se na své muže. „Ale chci mít ve smlouvě, že neodejde až do konce turné.“

Svaly se mu napínají tak, že je pro mě těžké si toho nevšímat. Pomalu zajistí uzel na ručníku a pak ke mně vykročí jako šelma, jako predátor na lovu a na rtech má opět ten svůj sebevědomý úsměv. Je to úsměv, jímž jasně říká, že ví, jak na mě působí. Bože, jak on na mě působí. Znepokojuje mě, znervózňuje. Přede mnou stojí přes metr osmdesát syrové fyzické síly ukryté pod naolejovanou pokožkou a těmi osmi vypracovanými břišáky, které jsou samy o sobě fyzicky nemožné, ale jak bych je mohla popřít, když je vidím přímo před sebou? Bože.

Srdce mi poskočí, když vezme mou dlaň do své a skloní hlavu, aby mi viděl do očí. Stiskne mi ruku. Jeho dotek mě zasáhne jako elektrický proud. Zašeptá: „Domluveno, Brooke.“

Mám pocit, že omdlím.

Ustoupí a pousměje se, tentokrát zářivě jako tisíc žárovek, pak se otočí ke svým mužům: „Do zítřka to chci mít na papíře. A ať se v bezpečí vrátí domů.“

Melanie seskočí ze stoličky hned, jak mě spatří, a vypadá, že umírá zvědavostí. A asi jsem i postřehla, jak si strčila malou lahvičku rumu do kabelky. „Tak co? Rychlovka? Měla jsem za to, že chlap jako on si dá záležet,“ prohlásí nevinným hláskem.

„Vždyť právě složil deset chlapů velikosti grizzlyho. Je jasný, že se s tím nepáral,“ opáčí Kyle, jediný z mých tří přátel, který nedrží v ruce sklenku s pitím.

„Lidi, klídek. Nic se nestalo.“ Zavrtím hlavou a skoro se rozesměju, když vidím, jak zklamaně se Mel zatvářila. „Ale nabídl mi na léto práci.“

„Co prosím?“

Než stihnu svým přátelům říct víc, vrátí se oba Remingtonovi muži. „Připravena, slečno Dumasová?“

„Prosím, říkejte mi Brooke.“ Přijde mi směšné, když mě oslovují „slečno Dumasová“. Kamarádi mi to asi později dají docela sežrat. „A nebojte, zvládnu se dostat domů. Nemusíte mě všude následovat.“

Riley si projede rukou světlé vlasy a pousměje se. „Věř, že ani já, ani Pete se dnes v noci v klidu nevyspíme, pokud si nebudeme jistí, že jsi v bezpečí doma.“

„Zdravím. Myslím, že jsme si ještě nebyli představeni,“ ozve se Mel a jiskřící oči upírá na Rileyho. Pak se se stejně okouzlujícím úsměvem otočí na Petea. „A kdopak jsi ty?“

Jen si povzdechnu, rychle je vzájemně představím, pak vezmu obě své kamarádky za ruku a zamíříme k výtahům a ke Kyleovu autu. Srdce mi v hrudi divoce buší.

Obě jsou z „vývoje událostí“ celé paf, jen Kyle se za volantem mračí.

„Tak to byl fakt divný pohovor. V hotelovém pokoji? Dělá si srandu?“

„Povídej mi o tom.“ Nepřiznám to, ale ten muž docela ranil mou pýchu, protože jsem byla přesvědčena, že se mnou chce spát. A on mi místo toho nabídne práci? Nestěžuju si, ale rozhodně mě to dost překvapilo.

Asi mi vypověděly smysly. A nemůže za to nikdo jiný než on.

„Cítím se tak důležitě, že jedou za námi,“ ozve se o pár minut později Mel. Zvedne telefon a vyfotí je.

„Co to děláš?“ Ano, zeptala jsem se jí, ale nevím, jestli chci znát odpověď.

„Tohle musí jít na Twitter.“

„Připomeň mi, že s tebou už nikdy nikam nechci jít,“ zavrčím na ni, ale nedokážu v klidu posedět. Modré oči. Dolíčky. Ramena metr široká. Hebká, bronzová pokožka. Žádný sex… tedy nyní.

„Jak to asi vidí ti dva?“ zamyslí se Mel.

„Nemám tušení. Riley, ten blonďák, cos po něm jela, je asistent trenéra, a Pete je osobní asistent Remingtona.“

„Vlastně chci oba dva. Pete je docela roztomilý, ale taky trochu upjatý. A Riley zas vypadá, jako by se s ničím nepáral. A oba jsou vážně kus. Kolik jim asi je, nevíš? Přes třicet?“

Jen pokrčím rameny.

„Remingtonovi je dvacet šest,“ pokračuje. „Ti dva asi budou starší. Remy je rozhodně mladší než oni. Jak myslíš, že se poznali?“

„To ty ráda zjišťuješ detaily o všem možném, tak proč se na to ptáš mě? Já netrávím celé dny na Googlu, abych se o někom dozvěděla první poslední.“ Jenom o něm ano. Sakra.

„Brooke, pověz nám o své nové práci,“ ozve se Kyle zepředu. „Vážně uvažuješ, že budeš pracovat pro někoho s jeho pověstí?“

Chvíli trvá, než odpovím, protože jsem se pořád ještě nevzpamatovala z toho, že mám práci, byť dočasnou.

Už odmalička mi říkali, že jsem zrozená pro běh, a když jsem si zlomila koleno, byly dny – ne, celé měsíce – kdy jsem měla pocit, jako bych ve skutečnosti nikdy ničeho nedosáhla. Rehabilitace mi pomohla tak, jak bych nikdy nečekala, a čím víc o tom teď přemýšlím, tím jsem si jistější, že bych moc ráda pomáhala muži tak bojovnému, jako je Remington. Jeho tak ničivě bité tělo potřebuje pro změnu trochu jemného zacházení.

„Docela o tom uvažuju, Kyle. Vlastně pokud vše půjde dobře a podmínky v jejich smlouvě nebudou nijak přehnané, odlétám už v neděli. Víš, že se o sebe dokážu postarat, zeptej se mého učitele sebeobrany. Párkrát jsem mu slušně nakopala zadek. Budu cestovat, to bude zábava, a pokud mi dá dobré reference, budu moct zůstat na volné noze. Nebudu se muset plazit na žádné další pohovory.“

„Ten chlap dokáže složit slona, Brooke. To ses na něj vážně pořádně nepodívala? Pandora teda určitě ano.“

„Kámo, tam nebylo na co jinýho se dívat. Ten chlap by dokázal složit celý stádo slonů,“ ozve se ze sedadla spolujezdce Pandora. Kouří elektronickou cigaretu a do vzduchu vydechuje obláčky dýmu. Před pár dny se rozhodla praštit s „opravdovými“ cigaretami.

„Přemýšlím, co by ti chlápci za námi udělali, kdybysme zajeli k okýnku u Mekáče, objednali si co nejvíc jídla a řekli, že platí oni,“ zamyslí se Melanie.

„Mel,“ otočím se na ni, „kolik jsi jich měla?“ Kývnu na lahvičku vodky v její ruce a vím, že ji musela ukrást u Remingtona. Zašroubuju na ni víčko a hodím ji do své kabely. „Budu s těmi lidmi tři měsíce pracovat, tak se, prosím, chovej slušně.“

„Jen zjistíme, co udělají, nic víc,“ přidá se Pandora.

Kyle se smíchem zabočí k okénku nejbližšího rychlého občerstvení a začne objednávat od každé položky jeden kus. Vezmu svoji kabelu, v níž mám nejen ten osamělý kondom, ale i svou kreditku. „Blbečku,“ ulevím si a hodím po něm kondomem. „Jste jak malý děti. Zastav u toho druhého okna. Co sis objednal, to taky sníš.“

Když Kyle zastaví u druhého okénka, už pomalu pěním. Přinutím je zaplatit za jejich objednávku, pak vystoupím z auta a jdu k escalade. Okénkem podám řidiči dva hamburgery a dva jablečné koláče. „Prosím. Omlouvám se, ale říkala jsem vám, že jet se mnou není nejlepší nápad. Přijde mi, jako bych jela s bandou děcek. Ale domů se dostanu v pořádku. Prosím, otočte to a vraťte se do hotelu.“

„To nemůžeme,“ odpoví Pete zpoza volantu, zatímco Riley se vrhne na hranolky.

„Tohle jsou ty nejlepší hranolky na světě,“ pochvaluje si pro sebe.

„Díky, slečno Dumasová,“ dodá Pete a tváří se pobaveně.

„Prosím, jsem Brooke.“ Ohlédnu se na své přátele, kteří zůstali v autě. Mají zapnutá brzdová světla a všichni se na nás dívají skrz zadní sklo. Povzdechnu si. „Takže vy musíte jeho pokyny plnit do puntíku?“

„Do slova a do písmene.“ Pete vystoupí z auta, přejde ke Kyleově altimě a otevře mi zadní dveře. Uvnitř se rozhostí ticho, dokud nenasednu a konečně nezamíříme domů.

„Myslím, že je sexy, že má o tebe takovou starost.“

„Melanie, tobě právě teď přijde sexy i McDonald’s, a to jsi zvracela při sledování Super Size Me a přísahala jsi, že do Meka už nikdy nevlezeš. Z pusy ti táhne vodka a čtvrtlibrák se sýrem.“

„Víš, Brooke, kdybys pila se mnou, tak bys mě ani nebyla schopná cítit. Teď už se nemáš na co vymluvit. Žádné ‚zítra mám závod‘. Měla by ses opít a dát Remingtonovi tolik dětí, kolik jich s tebou bude chtít.“

„Chce dvojčata, ale já mu už řekla, že nejdřív chci svatbu ve Vegas.“ Podám jí lahvičku s komplexem vitaminů B a C. „Na, vezmi si to. Vím, že zrovna po tomhle tvé srdéčko netouží, ale pomůže ti to dostat alkohol rychleji z těla.“

„Díky, doktorko. Budeš mi chybět. Ale už je na čase, aby Nora nebyla z vás dvou jediná, kdo si užívá. Není fér, že má tvoje mladší sestra lepší milostný život než ty, když ty jsi ta hezčí, Brookinko. Prosím, prosííííím, slib mi, že budeš psát každý den.“

S úsměvem si ji k sobě přitáhnu a přeju si, aby nebyla tolik opilá. Tak moc bych si s ní chtěla popovídat. Nemám tušení, co jsem to udělala, ale jsem za to ráda. Z té dohody nevycouvám. Máma s tátou budou nadšení, až uvidí, že se můj život konečně někam ubírá, a já se těším, až si s nimi příští neděli ráno popovídám a na jejich věčnou otázku: „Našla sis už nějakou práci?“ budu moct konečně odpovědět ano. Sice jde pouze o tři měsíce, ale s mou kariérou to udělá divy. Navíc je příjemné vědět, že mě po tolika letech přípravy konečně někdo chce kvůli mým profesním dovednostem. „Neboj, Mel, budu ti psát. Každý den,“ slibuju jí, zatímco žvýká tablety.

„Až tě políbí, musíš mi to hned napsat.“

„Mel, on si mě najal, a to jako svoji fyzioterapeutku. Nebude žádné líbání, to bych nebyla profík.“

„Kašlat na profíky!“ vykřikne.

„Jen buď profesionální, Brooke,“ vybídne mě Kyle. „Jinak za vámi přijedu a hezky od plic si to s ním vyříkám.“

„Jsem ráda, že by sis to s ním jenom ‚vyříkal‘, Kyle, protože to je to jediný, co by chlap jako ty s Remingtonem Tatem dokázal,“ rýpne do něj Pandora a pak vybuchne smíchy.

Usměju se, protože představa, jak Kyle stojí před Remym, je vážně vtipná. A pak už mám před očima jen Remingtona. Vidím ho tak, jak jsem ho viděla sotva před chvílí. Díval se na mě tak neoblomně, žhavě jako sám sex, a nemůžu si pomoct, přemýšlím, jaké bude se ho dotýkat.

Moje profese tkví v tom, že se lidí dotýkám. Bez fyzického kontaktu nemůžu svým klientům pomoct. Pomáhala jsem s rehabilitací žákům základní školy, ošetřovala jsem jim zranění tak, jak jsem ošetřovala své koleno, ale ještě nikdy jsem se nedotkla muže, kterého bych tak moc chtěla. Po každém tréninku bude potřebovat protažení a to budu mít na starost já. Mou jedinou povinností bude zajistit, aby Remington Tate mohl dál bojovat jako šampion.Už teď se nemůžu dočkat, až budu zase součástí týmu, byť tentokrát jen jako podpora.

3. kapitola

Směr Atlanta

Soukromé letadlo je obrovské. Pete mi posunkem naznačí, abych se vydala za ním na palubu. Před hodinou mě vyzvedl u mě doma, v obleku mi připomíná Muže v černém. Vyjdu schody a uvnitř mě překvapí, že tam můžu úplně bez problémů stát, stejně jako v letadlech komerčních aerolinií. Ta ale neposkytují ani zlomek luxusu jako toto letadlo. Semiš, kůže, mahagonové dřevo, zlaté rámování a obrazy, co berou dech – to vše je ukryto uvnitř letadla. Obrovská a úžasná hračka bohatého muže.

Sedadla jsou rozmístěna po skupinkách, jež mají simulovat obývací pokoje. V té první jsou čtyři luxusní sedadla potažená kůží v barvě slonoviny a všechna jsou větší než v prvních třídách v letadle. V jednom sedí Riley. S úsměvem vstane, aby se se mnou přivítal, a stejně tak ke mně přistoupí i další dva členové Remingtonova týmu – jedním z nich je jeho osobní trenér Lupe. Holohlavému muži je určitě přes čtyřicet a připomíná mi taťku Warbuckse z filmu Annie. Druhým členem týmu je pak Remingtonova kuchařka a nutriční specialistka Diana a já v ní poznávám ženu, jež mi doručila vstupenky.

„Rád vás poznávám, slečno Dumasová,“ kývne na mě trenér Lupe. Trochu se na mě mračí, ale spíš mi připadá, že to je jeho obvyklý výraz.

Potřesu si s ním. „Nápodobně, pane.“

„Ale, říkej mi trenére. Všichni mi tak říkají.“

„Ráda vás opět vidím,“ pozdraví mě Diana. Stisk má jemný, elegantní. „Jsem Diana Wernerová, kuchařka plus nutriční specialistka plus poslíček se vstupenkami.“

Zasměju se. „Moc ráda vás poznávám, Diano.“

Ti lidé mi připadají otevření a milí a já jsem nadšená, že zase patřím do týmu. Po pravdě jsem coby profesionálka přímo šťastná, že ode dneška, kdykoli bude Remington Tate bojovat v ringu, bude díky mně lehký jako pírko, ale silný jako deset býků. Jsem moc ráda, že budu spolupracovat s profesionály, s nimiž mě pojí stejný cíl.

„Brooke.“ Pete mi pokyne do zadní části letadla. Vydám se tedy dlouhou uličkou pokrytou kobercem, míjím další skupinky po čtyřech sedadlech, velkou obrazovku a dlouhý dřevěný bar, za nímž se ukrývá kožená lavice, která víc než co jiného připomíná pohovku. A na ní, s tmavými vlasy a se sluchátky v uších, sedí Remington Tate. Víc než metr osmdesát koncentrovaného testosteronu.

Vůbec poprvé ho vidím v denním světle. Krev se mi okamžitě rozbouří. Má na sobě černé triko, které mu obepíná svaly, a seprané džíny. Jediným elegantním pohybem se přesune na konec prostorné kožené pohovky.

Srdce mi poskočí. Je stejně dráždivý jako kdykoli jindy a já si přeju, abych to tak nevnímala. Někoho jako on ale sotva můžete nevnímat.

„Chce, abys s ním zůstala tady vzadu,“ řekne mi Pete. Skoro jako by se omlouval.

Ztěžka polknu a vykročím k Remingtonovi. Okamžitě ke mně vzhlédne, zadívá se mi do očí. A jako by se ty jeho rozzářily, když mě sleduje, jak se k němu blížím. Přesto z nich nedokážu vyčíst vůbec nic.

Znervózňuje mě, že mě tak upřeně pozoruje. Žaludek mi ztěžkne.

Je to ten nejsilnější muž, jakého jsem kdy viděla, a jsem si velmi dobře vědoma toho, že hluboko v mých genech a DNA je vetkána přirozená touha po zdravých potomcích. A s tím přichází potřeba pářit se s tím nejdokonalejším samcem mého druhu. Nikdy jsem nepotkala muže, jenž by ve mně probudil tak silnou touhu, která sílí jen pouhou jeho blízkostí. Nechápu to. Tuhle svou reakci. To, jak mě přitahuje. Nikdy bych tomu nevěřila, kdyby mi to Melanie nevysvětlila a já doopravdy necítila, jak těsně pod povrchem mého těla proudí žhavá láva.

Jak to mám zastavit?

Lehce se pousměje, jako by ho něco pobavilo, a když se zastavím na délku paže od něj, vytáhne si sluchátka z uší. Do ticha zazní rock. Rychle iPod vypne. Pokyne mi a já se posadím vedle něj. Snažím se potlačit reakci svého těla a nevšímat si, jak na mě působí.

Je obrovský, vypadá jako filmová hvězda, charisma z něj přímo sálá. Vyzařuje auru čisté, syrové síly, každý centimetr jeho těla je hladký a pevný. Je to dospělý muž, ale v jeho výrazu se ukrývá lehkost, díky níž působí mladě a nevinně.

Uvědomím si, že jsme na palubě nejmladší – a vedle něj se cítím ještě mlaději, jako bych se opět vrátila do doby svého dospívání. Na rtech mu pohrává úsměv a jsem si jistá, že jsem ještě nikdy, vůbec nikdy ve svém životě nepotkala sebevědomějšího chlapa. Opírá se na pohovce skoro smyslně, jeho očím nic neunikne. „Už ses seznámila s ostatními?“ zeptá se.

„Ano.“ Usměju se.

Dívá se na mě s dolíčky ve tvářích, v očích zamyšlený pohled. Paprsek slunce mu ozáří tvář a vyzdvihne skvrnky v jeho duhovkách. Řasy má černé a husté, rámují mu modré oči, v nichž bych se mohla utopit.

Chci působit profesionálně, protože jinak to mezi námi nebude fungovat, takže si pomalu zapnu bezpečnostní pás a přejdu rovnou k pracovním záležitostem.

„Chceš, abych ti pomohla s nějakým konkrétním zraněním, nebo jsi mě najal spíš kvůli prevenci?“ zeptám se.

„Kvůli prevenci.“ Hlas má hluboký a drsný. Na pažích mi naskočí husí kůže, a když ke mně pootočí mohutné tělo, všimnu si, že se s bezpečnostním pásem nijak neobtěžuje.

Přikývnu, sjedu pohledem jeho mocnou hruď a paže, pak si ale uvědomím, že na něj možná až příliš zírám.

„Co ramena? Lokty? Chceš na něčem z toho během letu zapracovat? Pete mi řekl, že přistaneme až za několik hodin.“

Aniž by mi odpověděl, napřáhne ke mně ruku. Je obrovská a klouby prstů má pokryté čerstvými strupy. Zírám na ni, než si uvědomím, že mi ji nabízí. Vezmu ruku do dlaní. Dotek jeho pokožky cítím i hluboko v sobě. Oči mu potemní, když mu začnu dlaň masírovat palci, uvolňuju napjaté šlachy. Tak moc si uvědomuju ten dotek, že to skoro nemůžu snést. Rozhodnu se proto přerušit ticho, které jako by mě náhle tížilo.

„Nejsem zvyklá se dotýkat tak velkých rukou. Masírovat mé žáky bylo jednodušší.“

Dolíčky už v jeho tvářích nevidím. Ani si nejsem jistá, jestli mě slyšel. Nespouští pohled z mých prstů. „Vedeš si dobře,“ zašeptá.

Fascinuje mě, jak pevnou má dlaň, fascinují mě její tvrdé plošky, prohlubně i desítky mozolů. „Kolik hodin denně trénuješ?“ zeptám se tiše, když letadlo vzlétne tak lehce, že to skoro ani necítím.

Dívá se na mé ruce, oči má přivřené. „Osm. Čtyři a čtyři.“

„Až skončíš, ráda bych tě protáhla. Tví předchozí fyzioterapeuti tě také protahovali?“ zeptám se.

Přikývne, pořád se na mě ale nedívá. Pak oči náhle zvedne.

„A ty? Kdo se stará o tvé zranění?“ Bradou kývne k mé kolenní bandáži, kterou sukně sotva zakrývá.

„Už nikdo. Moje rehabilitace skončila.“ Je mi úzko z pomyšlení, že možná viděl to strašné video. „Vygooglil sis mě? Nebo ti to řekli ti dva?“

Odtáhne ruku a ukáže na moje koleno. „Podívám se na něj.“

„Není na něm nic k vidění.“ Ale když se dál dívá na mou nohu, nadzvednu ji o několik centimetrů, aby si mohl ortézu lépe prohlédnout. Podepře mi nohu jednou rukou, druhou rozevře suchý zip a stáhne mi bandáž z nohy. Pak palcem jemně pohladí jizvu nad čéškou.

Je úplně jiné, když se on dotýká mě.

Drží mé koleno a já najednou cítím každý tvrdý mozol jeho dlaně. Nemůžu dýchat. Nemůžu. Dýchat. Jemně mě pohladí. Kousnu se do rtu a vydechnu i ten zbytek kyslíku, co mi v plicích zůstal.

„Pořád to bolí?“

Přikývnu, ale to jediné, na co dokážu myslet, je jeho velká teplá dlaň. Na mém koleni. „Běhala jsem bez ortézy, i když jsem ještě neměla. Koleno nemělo dost času se uzdravit.“

„Kdy se to stalo?“

„Před šesti lety.“ Zaváhám a dodám: „A před dvěma… se mi to stalo podruhé.“

„Dvojitý zranění. Takže je citlivý?“

„Hodně.“ Pokrčím rameny. „Jsem vlastně ráda, že když se to stalo podruhé, už jsem studovala fyzioterapii. Jinak nevím, co bych dělala.“

„Bolí tě, že už nemůžeš závodit?“

Působí dojmem, jako by ho to opravdu zajímalo, a já ani nevím, proč na jeho otázky vůbec odpovídám. Nikdy dřív jsem s nikým o svém zranění takhle otevřeně nemluvila. Bolí to, bolí to každou částečku mě samé. Mé srdce, mou duši. Ranilo to mou pýchu. „Ano, bolí to. Ty tomu rozumíš, že?“ zeptám se tiše, když mou nohu postaví zpátky na zem.

Dívá se mi do očí a jemně mě palcem hladí po koleni, pak oba shlédneme na jeho ruku, jako by nás překvapilo, s jakou samozřejmostí se mě dál dotýká – a že jsem mu to vůbec dovolila. Pustí mě. Potom už jen mlčíme.

Natáhnu si ortézu. Mám pocit, jako by do mě svým dotekem vlil čistý líh, a já vzplanu ve vteřině, kdy se mě opět dotkne.

Sakra.

Tohle není dobré. Nevím, co mám dělat. S ostatními klienty jsme měli vztahy přátelské, neformální. Říkali mi jménem, já jim taky. Pracovali jsme spolu, byli jsme v kontaktu, ale oni se mě nikdy nedotýkali. Pouze já jich.

„Udělej i tuhle.“ Napřáhne ke mně druhou ruku a já jsem vděčná, že mám možnost, abych si navykla dotýkat se ho čistě pracovně.

Pootočím se, vezmu jeho dlaň do svých a rozevřu ji. Opře se a volnou ruku, tu blíž ke mně, si položí na opěradlo za mnou. I bez toho, aby se mě dotýkal, jsem si až příliš vědoma jeho blízkosti. Opět mě překvapuje a podivně přitahuje, jak tvrdou, pevnou a mozolnatou dlaň má.

Nevím, proč sedí na pohovce místo v křesle, jsem si ale vědoma, jak blízko u mě má mohutné stehno. Nohy má široce rozkročené, zabírá tak dvě místa sedačky a mně nechává jedno. Vnímám a cítím jeho vůni.

Vpředu se čtyři naši společníci zasmějí. Remington po nich střelí pohledem, pak se zadívá na mě. Masíruju mu dlaň, a přesto jsem si plně vědoma jeho pohledu. Tlačím mu palcem do provazců svalů a snažím se je uvolnit. Dál mu ruku promačkávám, a když už jsou všechna vlákna a šlachy uvolněné, přesunu se k jeho zápěstí.

Má ta nejsilnější, nejmasivnější zápěstí, jaká jsem kdy viděla. Předloktí má vypracované, pod kůží mu vystupují žíly. Držím jeho dlaň a otáčím zápěstím, fascinuje mě, jak elegantně a dokonale se mu kloub otáčí. Promasíruju mu předloktí, pak mohutný, tvrdý biceps. Zavřu oči a zkušenými pohyby hnětu svaly do hloubky. Náhle zvedne ruku dosud položenou na opěradle pohovky a vezme mě za zátylek. Nakloní se ke mně a zašeptá: „Podívej se na mě.“

Uposlechnu. Oči se mu třpytí, připadá mi, jako by ho něco pobavilo. Asi ví, jak na mě působí. Nejradši bych jeho ruku pustila a ošila se rozpaky, nechci ale, aby to poznal, takže ji jen pomalu a opatrně položím a usměju se. „Copak?“

„Nic,“ odpoví, ve tvářích má opět ty dolíčky. „Působivé. Jsi důkladná, Brooke.“

„Jsem. A počkej, až se ti vrhnu na záda a ramena. Možná si na tebe i stoupnu.“

Povytáhne jedno obočí a vypadá víc než pobaveně. „Kolik tak ty asi můžeš vážit?“

Jen mrknu. „Jsem sice štíhlá, ale svaly mám.“

Zvědavě nakloní hlavu, pak se natáhne po mé paži a dvěma prsty uchopí můj biceps. Když stiskne, sval zůstane díkybohu tvrdý. „Hmm,“ zamumlá, ale v očích mu tančí plamínky.

„Co? Co má to ‚hmm‘ znamenat?“ zeptám se.

Chytne mě za ruku a obalí mé prsty kolem svého mohutného, působivého bicepsu. Nezatne ho, přesto má sval tvrdý jako beton, až mi to vezme dech. Je… jako malý kluk. Kluk, co mi ukazuje svůj biceps. Všimnu si, že mě pozoruje, v modrých očích má pronikavý výraz. Kousnu se do rtu.

Moje práce vyžaduje, abych se ho dotýkala, a to hodně, proto by se asi nehodilo, kdybych ruku odtáhla. Místo toho se mu biceps pokusím zmáčknout. Jako bych se snažila promáčknout skálu. Ani se nepohne.

„Hmm,“ řeknu s tou nejlepší pokerovou tváří, na jakou se zmůžu. Snažím se zatajit, co cítím. Jsem hotová. Naprosto a zcela hotová. Uvnitř mě se vše pne a vzpíná. Instinkty, jež mě nutí vybrat si toho nejlepšího muže, jsou v pozoru, bouří se.

Zasměje se a pohladí mě po paži. Špičkami prstů mi vklouzne do rukávu košile a přejede mi jimi po tricepsu. Oči mu jiskří, protože ví, že mě dostal. Pro ženu je tohle ta nejhorší část těla, tady jde tělesný tuk změřit pouhým stiskem.

Na jeho těle ale není ani gram zbytečného tuku. Každý den nejspíš spořádá tak dvanáct tisíc kalorií, jen aby si udržel svalovou hmotu, což je podobné číslo, jaké do sebe při aktivnějším tréninku dostane slavný olympijský plavec Michael Phelps. Remingtonův kalorický příjem je pětkrát vyšší, než musím sníst já, abych si udržela váhu, ale víc se matematikou zabývat nedokážu. Pořád cítím jeho prsty pod rukávem své košile, dotýká se mě. Usmívá se, oči se mu rošťácky třpytí, a přesto se napětí mezi námi změnilo. Oba jsme si vědomi blízkosti toho druhého, teď mám ale pocit, jako by i ostatní na palubě cítili to napětí mezi námi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V ringu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.