.

.

Operace

Valkýra

Vše o spiknutí, které mohlo změnit

dějiny 20. století

Jesús Hernández

JOTA/BRNO

2010

.

© Nowtilus, Madrid

© Jesús Hernández, 2008

Translation © Jan Richter, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN epub 978-80-7462-654-8

ISBN mobi 978-80-7462-655-5

ÚVOD

Dvacátý červenec 1944 je významné datum v dějinách druhé světové války. Plukovník Claus von Stauffenberg toho dne během porady ve führerově hlavním stanu v Rastenburgu umístil necelý metr od Adolfa Hitlera bombu. Nálož vybuchla, ale neuvěřitelná shoda okolností a náhod způsobila, že německý diktátor vyšel z atentátu nezraněn. Státní převrat, který byl vzápětí zahájen v Berlíně, byl také odsouzen k nezdaru. Nacistický režim se nikdy předtím neoctil tak blízko svržení, ale — stejně jako Vůdce — zázračným způsobem přežil. Je pochopitelné, že byl Hitler po nezdařeném pokusu o atentát přesvědčen, že na jeho straně stojí Prozřetelnost.

Dvanáct hodin, které uběhly mezi výbuchem bomby a konečným potlačením převratu, bylo popsáno v bezpočtu knih a několikrát zfilmováno. Jen stěží najdeme jinou historickou událost, tak podrobně a po minutách analyzovanou. To by nás mohlo vést k přesvědčení, že známe vše, co se toho dne stalo, ale nic není skutečnosti více vzdáleno — historikové se přou o mnohých podrobnostech tohoto osudového dne. Vybereme-li náhodně dvě díla o 20. červenci, záhy zjistíme, jak se od sebe obě verze navzájem liší a jak si jejich autoři protiřečí.

Pro napsání tohoto díla bylo nutné provést výzkum, který se spíše podobal vyšetřování v detektivních románech. Kriminální inspektor v nich sbírá výpovědi různých svědků o stejném zločinu; přestože ke zločinu došlo nedávno, jejich verze se od sebe navzájem velmi liší v závislosti na místě, kde se každý ze svědků zločinu v kritickém okamžiku nacházel. Nakonec se ale detektivovi ke čtenářovu údivu podaří složit všechny díly skládačky do sebe a viníka odhalit. V případě spiknutí z 20. července je však třeba mít na paměti, že téměř všichni svědci byli popraveni, nebo před koncem války spáchali sebevraždu. Ti, kdo přežili, své dojmy zapsali až po jednom, dvou, či dokonce třech desetiletích od atentátu.

Titulní stránka německého časopisu Der Spiegel z července 1994 byla věnována padesátému výročí atentátu z 20. července. Stauffenbergův čin se v Německu připomíná každý rok jako pocta všem, kdo se postavili Hitlerově diktatuře.

Za těchto okolností je pokus o rekonstrukci těchto událostí skutečně tvrdým oříškem. Jakmile si badatel myslí, že hlavolam z různých verzí složil, vždycky se objeví verze nová, která nikam nezapadá a která hrozí, že zboří celou dosavadní práci. Detailně poznat, co se 20. července 1944 stalo, je vpravdě sisyfovskou prací, jež podrobila trpělivost historiků těžké zkoušce.

Jak už jsme poznamenali, badatelé mají k dispozici jen velmi omezené zdroje. Většina dokumentů vztahujících se ke komplotu byla zničena samotnými spiklenci nebo jejich rodinami a přáteli. Ty, které padly do rukou nacistických úřadů, byly také zničeny, jakmile byly využity pro obvinění tisíců podezřelých. Zbylé dokumenty pak padly za oběť bombardování.

Hlavním zdrojem informací je činnost gestapa ve dnech následujících po atentátu, shrnutá ve zprávách zasílaných každý den Hitlerovi, známých jako Kaltenbrunnerova hlášení. Hodnota těchto zpráv je ale velmi diskutabilní, protože necitují prohlášení vcelku, ale pouze izolované věty vytržené z kontextu, navíc doplněné o komentáře autora zprávy, jehož starostí bylo spíše než objevit pravdu poukázat na morální podlost spiklenců. Mnoho postřehů navíc nebylo zaznamenáno formou textu, ale byly zahrnuty do slov příslušníka gestapa, jenž prováděl výslech.

K těmto skromným důvěryhodným pramenům je třeba přičíst zvláštní okolnosti, jimiž Německo v následujících letech prošlo. Až do konce války byly vzpomínky na atentát z 20. července odsouvány až do zapomnění. Propagandou infikovaní a politickými represemi vystrašení Němci byli nakonec přesvědčeni, jak neustále opakovaly nacistické úřady, že komplot byl dílem „malé kliky zločinných důstojníků“. Brutální pomsta na spiklencích odradila nespokojené části armády od dalších pokusů o převrat. Němci se přimkli k nacistickému režimu a k žádnému novému pokusu o atentát nedošlo.

Po porážce Německa neměli vítězové, západní Spojenci ani Sověti, zájem, aby vyšla na světlo pravda o odbojových aktivitách proti nacistickému režimu, početnějších a organizovanějších, než se obvykle myslí. Je možné, že Spojenci chtěli zabránit, aby vyšlo najevo, že tyto aktivity nepodporovali. Možná také chtěli z podpory nacismu obvinit celou německou společnost bez výjimek, aby tak získali morální převahu nad poraženými, kteří jim měli pomoci upevnit nový pořádek. Okupační úřady bránily publikování článků a knih na toto téma. Ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, z odboje proti nacismu se stalo tabu, jež se začalo hroutit až po téměř dvou desetiletích, kdy se Němci rozhodli ve své zemi obnovit morální kredit, ztracený v traumatickém období Třetí říše.

Za oponou ticha se ocitlo i spiknutí z 20. července. Když se ale svědci rozhodli promluvit, uplynulo už od této události mnoho času. Vzpomínky už neměly nutnou bezprostřednost a docházelo k záměně jedněch událostí za jiné nebo jejich spojování v jedinou. Navíc mnozí tyto vzpomínky „zpracovali“, aby komplotu dodali větší důležitost, než ve skutečnosti měl. Někteří také tvrdili, že byli přítomni událostem, jež odporovaly časové posloupnosti. Výsledkem všeho toho bylo, že historici museli na vytvoření přijatelné rekonstrukce událostí tohoto dne vynaložit obrovské úsilí a byli nuceni se smířit s tím, že mnoho bodů zůstane vzhledem k nemožnosti odhalit historickou pravdu navždy zahaleno temnotou.

Čtenář tedy musí k této práci přistupovat s vědomím výše zmíněných omezení. Sám jsem se snažil co nejvíce se přidržet obecně přijímané verze událostí. Níže uvedené líčení bylo vypracováno podle závěrů badatelů. Každý zde reprodukovaný rozhovor je založen na přesných a hodnověrných pramenech. Stalo-li se nějaké tvrzení předmětem sporu mezi historiky, je čtenář na existenci tohoto rozporu upozorněn. Chtěl jsem, aby mé vyprávění co nejvíce odpovídalo skutečnosti.

Jestliže lze tedy jen obtížně nabídnout záruky, že vylíčení událostí z 20. července skutečně odpovídá pravdě, ve stejné situaci se ocitneme i při pokusu přiblížit osobnost Clause von Stauffenberga, velkého hrdiny tohoto dne.

Kdyby byl plukovník Stauffenberg dosáhl svého záměru, bezpečně bychom dnes znali snad všechny podrobnosti o jeho životě i osobnosti. Kdyby měli životopisci k dispozici všechny jeho písemnosti a dopisy, nebylo by příliš obtížné vytvořit si představu, jaký vlastně byl tento rozhodný voják, jenž vzal na své bedra tak velkou zodpovědnost.

Osud však nechtěl, aby Stauffenberg svého cíle dosáhl. Jeho místo v dějinách je jistě pevné a stálé, ale náhoda chtěla, aby se během jednoho jediného dne z kata nacistického režimu stala jeho oběť. Padl rukou režimu, jejž chtěl všemi svými silami zničit. Jeho jméno bude navždy spjato s nezdarem převratu z 20. července 1944.

Jakmile byl Stauffenberg mrtev, gestapo provedlo v jeho berlínském bytě i v domě jeho rodiny v Bamberku podrobnou prohlídku. Jeho rodinní příslušníci byli okamžitě podrobeni přísnému dohledu. Nacistická policie zabavila všechny nalezené dokumenty. Tento materiál, který by byl pro historiky nesmírně cenný, se ale nikdy nepodařilo nalézt a jeho osud zůstává záhadou. Pravděpodobně byla tato dokumentace zničena při náletech, nelze však vyloučit ani to, že se archivu, v němž byly tyto dokumenty uloženy, zmocnili Sověti. Pátrání v západních archivech pozitivní výsledky nepřineslo — nezachovala se žádná z písemností. Možná že Stauffenbergovy písemnosti dnes leží v zaprášené krabici v některém z ruských archivů.

Jedinými osobními Stauffenbergovými písemnostmi, jež mají historikové k dispozici, je několik pohlednic, dnes ve vlastnictví dědiců jejich adresátů, jeden rozkaz z doby francouzského tažení a konečně zredigovaný text Stauffenbergovy přednášky. Gestapo nepochybně budoucím historikům práci neulehčilo. Kromě pramenů pocházejících přímo a bezprostředně od Stauffenberga lze jeho stopu sledovat v méně důležitých dokumentech.1 A to jsou všechny primární prameny, které mají badatelé k dispozici. Sestavit životopis osobnosti pomocí těchto skoupých pramenů se zdá být téměř nemožným úkolem. Historikové se tedy museli obrátit na svědectví všech, kdo jej znali. Naštěstí se zachovaly přepisy jejich výpovědí, sebraných především v 60. letech. Zmíněný pramen je velmi užitečný, i když je ovlivněn subjektivním hodnocením. Tato práce, jejímž cílem je předložit čtenáři vše, co je o 20. červenci 1944 známo, bude tedy nutně neúplná. Jsem však přesvědčen, že s dostupnými informacemi je možné hodnověrný scénář události sestavit. Mým záměrem je navíc předložit jej tak, aby byl v průběhu celého vyprávění udržen čtenářův zájem, i když je rozuzlení předem známo. Abych tento záměr splnil, považoval jsem za nutné vyloučit informace, jejichž zařazení do této práce by vyprávění zbytečně zatížilo. Je třeba si uvědomit, že do komplotu z 20. července zasáhly nějakým způsobem stovky lidí a že alespoň několik desítek z nich si by si zasloužilo být jmenováno, ale zmínky o těchto spiklencích by odvedly proud vyprávění do nekonečných popisů jednotlivých částí odbojového hnutí.

Claus Schenk von Stauffenberg, pachatel atentátu na Hitlera. Životopisci museli při popisu jeho životní pouti překonat mnohé obtíže, protože téměř všechna dokumentace o jeho osobě zmizela.

Mým cílem bylo objem informací co nejvíce zjednodušit, aby byl výsledný text svěží a dobře se četl. Rozhodl jsem se tedy čtenáře ušetřit vyčerpávající záplavy dat, jakou obvykle přinášejí díla akademická. Abych však zprostředkoval alespoň nějakou informaci o těchto sekundárních osobnostech, zařadil jsem na konec knihy kapitolu věnovanou nevýznamnějším protagonistům této události. Tento přehled může čtenář použít jako personae dramatis — osoby a obsazení — a každé jméno, které se v průběhu knihy objeví, si tak bude moci ihned zařadit.

Doufám, že se na vyprávění o okolnostech, vývoji a důsledcích převratu z 20. července neprojeví zde zmíněná omezení a že si čtenář kromě poznání historie vychutná tento příběh tak, jako by četl román. Jeho zápletka k tomu přímo vyzývá; nyní je na autorovi, aby přenesl na papír všechny emoce, neklid, strach a rezignaci — v tomto pořadí — které přinesl onen rušný den, jenž téměř změnil dějiny 20. století.

„Ve válce vedou k důležitým událostem banální příčiny.“

Julius Caesar

SETKÁNÍ S DĚJINAMI

Pro pochopení nějaké historické události není nic lepšího než se vypravit na místo, kde se tato událost stala. Když se někdo seznámí s konkrétním historickým příběhem prostřednictvím četby, jak se děje v naprosté většině případů, přichází k němu tato událost jediným smyslem — zrakem. I když může mít čtenář velkou představivost a v jeho mysli ožijí všichni protagonisté a ztvární se jeviště, jeho schopnost proniknout do poznání události je nutně omezená.

Když naopak člověk navštíví místo, kde se ona historická událost přihodila, začnou pracovat i další smysly. Pozná zvuky a vůně, které jistě vnímali i ti, kdo na tomto místě kdysi jednali. A ke slovu se dostane i těžko definovatelný šestý smysl — jde o zvláštní chvění, znepokojivý fyzický pocit, že tady, právě na tomto místě, přežívají nějakým způsobem emoce a drama, strach i radost, které před několika desetiletími či staletími zažívali ti, jež byli na stejném místě. V tom okamžiku se čas stane nepodstatným; důležité je, že historické osobnosti i návštěvník sdílejí stejné souřadnice, že se obě reality protnou, a toto spojení vyvolá efekt stejně silný jako nepopsatelný.

Příkladem je místo, pod nímž se v Berlíně nacházejí zbytky bunkru Adolfa Hitlera. Zde prožila Třetí říše své poslední dny, během nichž došlo k dramatickým událostem, jako např. k sebevraždě Hitlera a Evy Braunové a jejich okamžitému zpopelnění nebo k sebevraždě celé Goebbelsovy rodiny. Po válce Rusové tuto masivní konstrukci vyhodili do vzduchu. Její silné zdi zůstaly neporušené, ale zbytek pohřbily tuny hlíny. Místo, kde bunkr stál, se nacházelo ve východním Berlíně velmi blízko Berlínské zdi a bylo po roce 1989 otevřeno pro výstavbu domů a parkoviště pro jejich obyvatele. To je jediné, co tam lze dnes spatřit — městskou zástavbu jako v kterékoli jiné obytné čtvrti v kterémkoli jiném městě. Nával fanoušků historie a turistů však vůbec neustal.

Velká část těch, kdo přijdou na místo bývalého Führerbunkeru, jenž ve skutečnosti zůstal v patnáctimetrové hloubce nedotčen, to dělá z prosté zvědavosti. Po rychlém pohledu na okolí většina turistů zjistí, že jedinou připomínkou existence bunkru je turistický informační panel umístěný na trávníku u parkoviště, zklamaně vytáhne mapu města a zamíří své kroky k jinému cíli, vhodnějšímu pro jejich fotoaparáty, třeba k Checkpointu Charlie, kde mohou potkat figuranty v dobových amerických uniformách, s nimiž se mohou za poplatek vyfotografovat.

Jsou však i jiní návštěvníci, kteří se po pozorném přečtení všech informací na panelu začnou pomalu procházet po parkovišti, ověřují si na mapě polohu a rozměry bunkru, jenž mají v té chvíli pod sebou, měří v duchu jeho strany a místnosti, snaží si představit, nad kterou místností nebo ubikací právě stojí, a snaží se také přijít na místo, pod nímž dosud existuje prostor, kde se diktátor a jeho manželka připravili o život. Pro ty, kdo se opravdu snaží poznat, co se tam přihodilo, má jen malý význam, že jejich zrak zachytí pouze několik neosobních budov, parkoviště se závorou a několik mírných vln pečlivě ošetřovaného trávníku. Svým šestým smyslem vnímají silný proud vycházející z podzemí, jenž jim přináší letmé a téměř nepostřehnutelné záblesky tragických scén, které se zde, přímo na tomto místě, před několika desetiletími odehrály. Při odchodu má člověk pocit, že se sám, byť zcela nepatrně, ale skutečně zúčastnil onoho wagnerovského dramatu v posledním dějství zániku Třetí říše.

Při hledání podobných zážitků jsem se na konci léta 2007 rozjel na jedno z nejdůležitějších míst druhé světové války, širší veřejností však téměř nepoznané. To místo bylo známé pod názvem Vlčí doupě, německy Wolfsschanze, anglicky Wolf’s Lair. Právě zde se ve zlomku vteřiny mohly změnit dějiny Evropy i světa. Bomba nastražená na tomto místě 20. července 1944 hrabětem Clausem von Stauffenbergem málem připravila Hitlera o život.

Tyto vojenské objekty, jež přežívají v přijatelně zachovalém stavu, se nacházejí na území dnešního Polska, ale za války byly na německém teritoriu. Stalinem narýsovaná změna hranic, s níž západní Spojenci souhlasili, způsobila, že se toto místo, původně situované ve Východním Prusku, dostalo na polské území a nachází se nyní na severovýchodě Polska. Je to rovná a úrodná země s malými lesíky, která byla kdysi rozdělena na velké statky. Jejich majitelé byli němečtí šlechtici, junkeři, jejichž rodinám patřila tato půda od středověku. V létě 1940 Hitler rozhodl, že v této málo obydlené oblasti blízko ruských hranic bude postaven jeho hlavní stan. Vznikly tak dřevěné baráky i bunkry s tři metry silnými zdmi. Určitě už počítal s válkou proti Sovětskému svazu, zahájenou 21. června 1941.

Dnešní vzhled místa v Berlíně, pod nímž se nachází Hitlerův bunkr. Místnost, kde Hitler a Eva Braunová spáchali 30. dubna 1945 sebevraždu, se nachází asi 15 metrů pod opěrou závory při vjezdu na parkoviště.

Ode dne začátku operace Barbarossa se Vlčí doupě stalo Hitlerovým hlavním stanem. Komplex je šest kilometrů vzdálen od polského města Ketrzyn. Když bylo součástí Německa, bylo toto město známé jako Rastenburg, takže je führerův hlavní stan často označován jménem města. Rastenburg je malé a příjemné město a jeho kostely a budovy mají nezaměnitelné siluety jasně odkazující na německé období. Dlouhá doba komunismu po sobě zanechala mnoho panelových domů, které vzhledu města velmi škodí. Ačkoli jsou patrné snahy čelit této uniformitě sovětského stylu renovací budov přeživších z období Německa, je třeba se velmi snažit, aby si člověk dokázal představit, jak město tehdy vypadalo.

Za války obyvatelé útulného Rastenburgu věděli, že je blízko vojenská základna, ale nikdo netušil, že by na ní mohl pobývat führer. Strach obyvatelstva z politické policie režimu způsobil, že nikdo nekladl nepohodlné otázky, takže si Hitlerovy přítomnosti v této oblasti nikdo nevšiml. Dnes zůstává Vlčí doupě obyvateli města nepovšimnuto stejně jako tenkrát. Ketrzyn, bývalý Rastenburg, není pro turisty příliš přitažlivý; místa atraktivní pro návštěvníky se nacházejí dále na východ, v oblasti Mazurských jezer. Tam mohou tábořit, plavit se po řekách, provozovat vodní sporty nebo odpočívat v některém z mnoha místních hotelů. Ketrzyn však žádnou takovou atrakci nenabízí a musí se spokojit s tím, že je to malátné provinční město, na němž je patrné, že zažilo lepší časy a dnes žije v nostalgii po zašlé slávě, která se jen stěží vrátí.

Když jsem přijel do Ketrzynu, přesto na mě zapůsobilo kouzlo těch několika ulic, jež si dosud zachovaly německého ducha doby. Atmosféra Baltu nezaměnitelným způsobem přenesená do architektury unáší návštěvníka do dob vybízejících k přemýšlení a k melancholii, což působí v dnešním uspěchaném životě jako balzám. Měl jsem pocit, že musím každou chvíli potkat Immanuela Kanta, pruského filozofa, který celý svůj život prožil v blízkém Königsbergu, dnešním ruském městě Kaliningradu, a jehož každodenní přesné procházky podle legendy sloužily obyvatelům města k nařizování hodin.

Do starobylého Rastenburgu jsem přijel jako opravdový cestovatel nalehko. Nebylo to však dáno mým rozhodnutím, nýbrž neschopností letecké společnosti, která mě dovezla do Varšavy. Nepochopitelná ztráta zavazadel mé jednočlenné výpravě sice usnadňovala pohyb, ale v té chvíli jsem z ní byl stále rozmrzen. To jsem ovšem nevěděl, že mi osud poskytne důvod být za tuto nepříjemnost vděčný.

Fotografie centra Ketrzynu. Když toto polské město patřilo Německu, jmenovalo se Rastenburg a toto jméno také označovalo Hitlerův hlavní stan, vzdálený od města jen šest kilometrů. Za války neměli obyvatelé města o Hitlerově přítomnosti tušení.

Z Ketrzynu jsem se vydal na cestu do Wolfsschanze. Existuje sice spojení roztřesenými autobusy, které zajíždějí do okolních vesnic a mají na tom místě zastávku, ale kvůli nespolehlivým jízdním řádům mně poradili, abych si vzal taxi, což jsem taky hned ráno udělal. Milý řidič mě vezl po široké silnici vinoucí se mezi sady, poli a potůčky směrem na vesnici Gierloz, která se německy jmenovala Görlitz. Před ní se nachází Hitlerův hlavní stan, jemuž Poláci říkají Wilczy Szaniec, Vlčí doupě.

Řidič mi lámanou angličtinou povídal o schůzkách, na něž Hitler se svou girlfriend Evou chodil do malé chatky vpravo u cesty, jež komplexem prochází, a doporučil mi, abych se na ni šel podívat. Turisté, kterým tuto historku určitě mnohokrát vyprávěl, nemohli vědět, že Eva Braunová tato místa nikdy nenavštívila, ale já jsem se zatvářil překvapeně a slíbil mu, že se tedy do té chatrče, kde se odehrávaly romantické schůzky, podívám. Taxi pokračovalo po venkovské silnici mírnými zatáčkami, až začalo sjíždět přímo k malému lesíku, skrytému za ohybem terénu. Ihned jsem věděl, že přijíždíme do Vlčího doupěte. Světlý den zastínily listy vysokých, mohutných stromů a náhle jsme vjeli do šera. Teplota v taxíku prudce klesla o několik stupňů.

Řidič zastavil u vstupní brány, a když dostal štědré spropitné, nabídl se, že pro mě po prohlídce přijede. Jakmile jsem u kraje cesty spatřil nevábnou autobusovou zastávku, jejíž zanedbaný stav naznačoval, že tam v posledních pěti letech jen stěží někdo nastoupil, taxikářovu nabídku jsem bez váhání přijal. Požádal jsem ho, aby pro mě za dvě hodiny přijel, a on se rozjel zpět do Ketrzynu.

Tak jsem se ocitl u bran bývalého Hitlerova hlavního stanu. Tehdy měl tři vstupy, jeden z východu, další ze západu a poslední z jihu, a před vchodem do vlastního komplexu tři bezpečnostní zóny s drátěnými zátarasy a minovými poli. Dnes se vstupuje přímo do druhé zóny a na rozdíl od minulosti jsem jí mohl projít bez obtíží, jen co jsem zaplatil skromné vstupné.

První, co jsem uviděl, byly dvě nízké, zeleně natřené budovy uspořádané do tvaru písmene L. Jedna z nich byla restaurace a druhá malý hotel. V dokumentaci, kterou jsem měl s sebou, jsem zjistil, že tyto budovy sloužily k ubytování důstojníků při návštěvě hlavního stanu. Blízko těchto budov se nacházela kasárna strážních jednotek SS, stojící přímo u vstupu do zóny nevyšší bezpečnosti Hitlerova hlavního stanu.

Hlavní stan ve skutečnosti tvořilo téměř sto nízkých betonových budov rozmístěných podle všeho nahodile po lese. Byly tam bunkry, kasárna, sklady, kanceláře, a dokonce i malý kinosál. Bunkry měly až deset metrů silné betonové stěny a přechodové komory, jež měly snížit účinek explozí.

Komplex se rozkládá na 2,5 kilometrech čtverečních z celkových osmi, které zabírá gierložský les, kdysi místo lovu a odpočinku. Na stavbě pracovaly tři tisíce německých dělníků.Všechno bylo německé, včetně cementu a železa, přednostně dopravovaného z Německa. Hitler sem poprvé přijel na konci června 1941.

Tato budova, určená k ubytování důstojníků přijíždějících do Hitlerova hlavního stanu v Rastenburgu, dnes slouží jako restaurace.

Komplex měl tu výhodu, že byl blízko sovětského území a byl navíc chráněn přirozenou hranicí tvořenou Mazurskými jezery. Kolem Vlčího doupěte byla zřízena další velicí centra, všechna v okruhu padesáti kilometrů: úřad Říšského kancléře, velitelství pozemní armády, Himmlerův hlavní stan, velení rozvědky SS a velení armádní rozvědky. Aby nemohl být Hitlerův hlavní stan zpozorován ze vzduchu, byly budovy i cesty mezi nimi zakryty maskovacími sítěmi, které se měnily podle ročního období, aby byly nerozlišitelné od okolního lesa.

V letech 1942 a 1943 pokračovaly stavební práce, při nichž byly betonem vyztužovány dříve postavené dřevené baráky. Mezi únorem a říjnem 1944 vznikly dvojité bunkry, když byly třímetrové stěny stávajících bunkrů překryty další čtyřmetrovou vrstvou betonu. Mezi těmito vrstvami zůstal prostor vyplněný štěrkem, aby tak zásahy byly lépe absorbovány.

Před příchodem sovětských jednotek Hitler 20. listopadu 1944 svůj hlavní stan opustil. 4. prosince byl vydán tajný rozkaz — s krycím názvem Inselsprung (Útěk z ostrova) — celý komplex zničit, ten byl ale splněn až 24. ledna 1945. Na zničení každého z bunkrů bylo použito mezi osmi až deseti tunami výbušnin, ale ani takové množství nestačilo. Po válce se Rusové rozhodli zničit, co z bunkrů ještě stálo, a při pokusu o jejich demolici opět použili kolem deseti tun výbušnin, ale ani jim se pevné konstrukce zničit nepodařilo. Díky pevnosti svých zdí se tyto bunkry dodnes zachovaly v přijatelném stavu. Práce, kterou se Sovětům podařilo dokončit, spočívala v desaktivaci asi 55 000 min, nacházejících se v okolí komplexu. Práce jim trvala od roku 1952 až do roku 1955.

Dnes je zřejmé, že by si toto místo zasloužilo lepší údržbu, ale úřady pouze kontrolují vstup a umísťují tabule s nápisem Nebezpečí!, které v různých jazycích varují před riskantním prolézáním ruin bunkrů, což turisté obvykle ignorují.

Místo výbuchu

Se všemi těmito informacemi jsem se pustil do prohlídky. Díky mapě jsem věděl, že první, na co narazím, bude místo po pravé straně, kde stávala budova, v níž vybuchla Stauffenbergova bomba. Když jsem se rychle vydal po cestičce, která tam vedla, srdce se mi spíše než námahou rozbušilo pohnutím, že přicházím na schůzku s Dějinami. V dálce vpravo od cesty mě paseka mezi stromy upozornila na místo, kde budova stála; přišel jsem blíž a konečně jsem se ocitl před místem, kde došlo 20. července 1944 ve 12.42 k oné strašné detonaci.

Pomalu jsem se přiblížil k místu výbuchu — betonovému nosníku, kdysi uloženému v základech budovy. Přesný bod exploze, dosud začouzený, byl označen malou tabulkou. Položil jsem na ni ruku. Stěží jsem ovládl třes, jenž se mě zmocnil, když jsem se fyzicky ocitl na místě toho brutálního výbuchu žlutého světla a pekelného ohně, detonace, která trhala uši, metala třísky a střepy, zraňovala a zabíjela. Vše jsem během tohoto vzrušujícího okamžiku spatřil, jako by mi studený a vlhký beton chtěl kovovou tabulí předat své svědectví.

Když jsem si tedy hned po začátku návštěvy vychutnal hlavní chod, začal jsem se obávat, že zbytek prohlídky by se mohl obrátit v nudné zklamání, ale nic takového se nestalo. Pokračoval jsem po značené stezce a prohlížel si zbytky různých pomocných budov, jako třeba budovu pro stenotypisty, dosud v dobrém stavu. Za chvíli, když už začalo opadat vzrušení vyvolané kontaktem s místem, kde došlo ke slavnému výbuchu, jsem poprvé ucítil, jak mi začíná lehkou letní košilí pronikat vlhký chlad. V té chvíli jsem si s rozmrzelostí vzpomněl na leteckou společnost, která mě dopravila do Polska, a na její ledabylost při opatrování mých zavazadel, jež mě připravila o všechno svrchní oblečení. Jak jsem zacházel dál do lesa, pocit vlhkosti se stupňoval. Nejvíce zastíněné části okolní země vypadaly špinavě a ze zatuchlých betonových staveb visely malé krápníky.

Zde 20. července ve 12.42 vybuchla nálož, kterou tam několik minut předtím umístil Claus von Stauffenberg. Tabule označuje přesné místo výbuchu.

Pocit chladu byl největší, když jsem došel k bunkru označenému číslicí 13, jehož někdejším obyvatelem nemohl být nikdo jiný než Adolf Hitler. V tomto okamžiku jsem pochopil, že mi osud dopřál stejný zážitek, který na vlastní kůži prožilo tolik návštěvníků führerova doupěte. Všichni, kdo sem na tyranův příkaz přijeli, se shodovali, že to místo ve všech ročních obdobích obklopovalo studené a vlhké prostředí. Hitler navíc nenáviděl teplo a slunce, takže ve svém bunkru odmítl i topení. Toto mrazivé prostředí bylo noční můrou pro sekretářky, které tam musely pracovat na jeho rozkazech.

Zážitek z Wolfsschanze tak byl úplný. Dokonale jsem pochopil ponurost, která se téměř okamžitě zmocnila většiny návštěvníků komplexu. Chlad, mlha a velká vlhkost tísnivou a nezdravou atmosféru ještě posilovaly. Osud naštěstí nepovažoval za nutné, abych poznal i další místní obvyklý jev — mraky komárů zamořujících tuto bažinatou oblast.

Po prohlídce těchto zajímavostí — místa, kde stála budova, v níž vybuchla Stauffenbergova bomba, a Hitlerova bunkru — už zbývala jen procházka mezi početnými bunkry a pomocnými budovami rozmístěnými po lese.

Měl jsem ale zažít ještě jeden vzrušující zážitek. Hlavním stanem procházela železnice a u jejího vjezdu bývala zastávka, kam přijížděl Hitler i jeho návštěvníci, včetně různých hlav států, jako byl např. Mussolini nebo rumunský Antonescu. Veden přitažlivostí tohoto historického místa jsem se vydal jej najít. Došel jsem ke kolejím, vydal jsem se podél nich a hledal slavnou zastávku, tolikrát zobrazenou na bezpočtu fotografií. Šel jsem stále dál, vzdaloval jsem se od komplexu a divil se, že by mohla být tak daleko.

Pokračoval jsem v chůzi, dokud jsem za jednou zatáčkou neztratil celý komplex z dohledu. Místo získalo nádech neskutečnosti. Koleje a pražce mizely pod vysokou trávou a na zemi bylo vidět obrovské slimáky jasné oranžové barvy. Znepokojující ticho bylo přerušováno jen bzučením hmyzu. Najednou jsem měl uprostřed kolejí pocit, že zpoza zatáčky vyjede kouřící černá lokomotiva, plivající páru, a plnou rychlostí se ke mně přiblíží. Možná že stejně jako mi chladný beton předal vše, čeho byl svědkem, i zrezavělé kolejnice a dřevěné pražce mně sdělovaly své zážitky z dob, kdy sloužily vlakům přijíždějícím a odjíždějícím z Wolfsschanze.

Koleje spojující Hitlerův hlavní stan s vnějším světem jsou dnes zarostlé křovím. Na konci zatáčky se přijíždělo do stanice, kam dorazil v den atentátu Mussolini.

Protože čas ubíhal, vzdal jsem se dalšího pátraní po vlakové zastávce a vydal jsem se zpět. Když už jsem se blížil ke komplexu, všiml jsem si u kolejí mezi bujnou vegetací něčeho, co vypadalo jako okraj nástupiště. Ano, byl to chodník, nebo to málo, co z něj zbývalo, protože už byl téměř celý pohlcen lesem. Prodral jsem se křovím a spatřil jsem několik metrů vzdálené zbytky malé budovy, zcela jistě domku pro velitele stanice. To bylo vše, co zbývalo z místa, kam představitelé zemí ovládaných Třetí říší přijížděli vzdát úctu člověku, jenž tehdy vládl téměř celé Evropě.

Podíval jsem se na hodinky a do příjezdu taxi ještě zbýval nějaký čas. Prošel jsem se tedy místy, která jsem dosud neviděl, a prohlížel jsem si vše, co tam bylo. Vzpomněl jsem si na pasáže z fantastické literatury, v nichž zlý duch v podobě draka nebo jiného mytologického zvířete žije v bažinách, mezi jejichž smrdutými vodami rostly obrovské stromy s propletenými kořeny. Vlčí doupě by pro takovou legendu bylo ideálním jevištěm. A stejně jako v legendách sem vešel hrdina, odhodlaný skoncovat se ztělesněným zlem; Stauffenberg vyzval strašného draka na souboj a přiblížil se až k jeho sluji, rozhodnutý jej zabít. Co však funguje v legendách, ne vždy unese přenos do reality. Stauffenbergův meč jeho srdce neproťal a hrdina skončil v drakově chřtánu.

Zbytky budovy určené pro personál ministerstva zahraničí. Výsledek neplodných snah Němců i Sovětů vyhodit ji do vzduchu zevnitř lze pozorovat na vodorovné prasklině vycházející z okna.

Podoba místa, odkud Hitler řídil válku během oněch osmi set dnů svého zdejšího pobytu, mně umožnila pochopit, jak by to nesvedla žádná kniha, neskutečnost prostředí, jež německého diktátora obklopovalo. Hranice, vojska, životy milionů lidí, vše se tady měnilo na chladná hlášení s neosobními čísly, na chladně přijímaná rozhodnutí. Bylo jasné, že z této ponuré a temné bažiny nemohlo pro žádnou lidskou bytost vzejít nic prospěšného.

V dohodnutou hodinu se objevil taxikář. Ve voze se mě s úsměvem zeptal, jestli jsem se šel podívat, jak mi poradil, na chatku, kde se Hitler setkával s Evou Braunovou. Přiznal jsem, že ne, a vymluvil jsem se, že jsem zabloudil. Ale slíbil jsem mu, že příště se tam určitě podívám. A získal jsem záminku se na to místo jednoho dne vrátit.

1. KAPITOLA: ODBOJ

Atentát na Hitlera z 20. července 1944 byl velkým úspěchem a paradoxně i hlavním selháním hnutí odporu proti nacistickému režimu. Bomba, která explodovala onoho dne ve Vůdcově hlavním stanu a která měla na místě ukončit diktátorův život, představovala vyvrcholení nekonečné série snah, jež začaly před více než desetiletím a jejichž cílem bylo zbavit Německo nacistické noční můry.

Ještě před tímto pokusem o atentát se mnozí obětovali, aby docílili Hitlerovy porážky. Je třeba si uvědomit, že jakýkoli čin vzpoury proti nacisty vytvořenému totalitnímu systému mohl mít fatální následky. Pouhá poznámka kritická vůči režimu, vyslechnutá osobou ochotnou donášet, mohla rozpoutat vyšetřování gestapa. Během války se poslech zahraničního rozhlasu, byl-li posluchač odhalen, rovnal rozsudku smrti. Vzájemné udávání mezi obyvatelstvem bylo velmi rozšířené — udávali se sousedé i rodinní příslušníci.

Nad odpůrci režimu však nevisela pouze hrozba fyzického nebezpečí. Projev otevřené kritiky nacistů, nemluvě o zapojení do nějakého odbojového hnutí, předpokládal odloučení od přátel a kolegů i od vlastní rodiny a vstup do nejistého světa společenské, ideologické i morální izolace. Jako ve všech totalitních systémech bylo disidentství nevhodnou alternativou pro ty, co chtěli vést klidný život bez převratných změn.

Je těžké si představit atmosféru teroru, prostupující za nacismu každodenní život. Ale i v tomto dusivém prostředí útlaku, v němž kdokoli mohl být předhozen represivnímu aparátu režimu, byli lidé ochotni proti němu vystoupit.

V tomto případě však David nemohl Goliáše porazit. Silnější podle logiky vládl nad slabším. Kromě oněch nejistých hodin, které následovaly po atentátu z 20. července 1944, nebyla nikdy Hitlerova moc skutečně ohrožena. Opozici se navzdory chvályhodným záměrům změnit hrozný kurs, jímž plula německá loď, nepodařilo podkopat základy systému. Nedostatečná koordinace, pochyby, sobectví, absence společného programu a samozřejmě i strach způsobily, že práce odpůrců nacismu plody nepřinesla. Navzdory tomu, že k boji se záplavou nacismu se spojilo velké množství politiků, vojáků a dalších osobností, jen málo z nich přešlo od tajných schůzek k činům. Největších úspěchů opozice bylo příznačně dosaženo jednotlivci, jednajícími často téměř samostatně.

Nyní se krátce podíváme na dějiny opozice proti nacistickému režimu, v nichž je třeba vyzdvihnout převrat z 20. července. Širší výklad tohoto tak nesourodého hnutí by překročil rámec této práce. Protinacistický odboj byl podle vlastních kritérií velmi komplexním fenoménem s nespočtem odnoží, jež zasahovaly i do kruhů, které systém řídily, např. k šéfovi říšských tajných služeb admirálu Wilhelmu Canarisovi.

Ačkoli se odboj proti Hitlerově diktatuře aktivněji projevil až v době, kdy německá armáda poznala první porážky, a zejména po bezprecedentní vojenské katastrofě u Stalingradu, opozice vůči Hitlerovi a jeho režimu začala hluboko před vypuknutím války. Lze tvrdit, že odboj proti Třetí říši byl stejně starý jako ona sama.

Hitler se chopil moci 30. ledna 1933, kdy jej prezident republiky maršál Paul von Hindeburg jmenoval kancléřem. Navzdory tomu, že se Hitler ujal kormidla vlády a vytvořil také mechanismy na potlačení jakéhokoli odporu, v průběhu tohoto roku ještě přežívaly sociálně-demokratické a komunistické skupiny, které chtěly nový režim podkopat, ale zuřivá represe zaměřená na levicové strany zhatila pro následující roky všechny příležitosti k činu. Aktivní opozice vůči Hitlerovi se tak poněkud zvláštně ocitla v rukou konzervativních kruhů. Tito činitelé počítali s tím, že na rozdíl od levicových aktivistů, dobře známých policii, nebudí bezprostřední podezření, takže mohou jednat mnohem svobodněji.

Konzervativní odpůrci se do akcí proti Hitlerovi zapojovali tím častěji, čím zřejmější bylo, že přivede Německo ke zkáze. Z mnoha jeho počátečních příznivců se tedy postupně stali jeho aktivní odpůrci, kteří měli tu výhodu, že se dokonale vyznali v zákrutech moci a v jistých případech měli k Hitlerovi i osobní přístup. Existovala například Černá fronta, kruh nacistických odpadlíků a radikálů jako např. Otto Strasser, jež byli v Hitlerových očích „horší než Židé“. V těch částech Německa, kde převažovali protestanti, vznikla Doznávající církev, usilující o ochranu svobody tváří v tvář totalitnímu státu.

Již v roce 1937 vniklo první jádro odboje, organizované Carlem Goerdelerem, bývalým starostou Lipska a státním komisařem pro ceny. Goerdeler se pokusil získat podporu tradiční šlechty a vojáků, jež se na Hitlerův nástup dívali s velkým podezřením a nepovažovali jej za jednoho se svých. Když opoziční hnutí vedl Goerdeler, jeho doktrína usilovala o Hitlerovo sesazení a ukončení expanze Třetí říše, ačkoli velkoněmecká myšlenka byla stále živá.

S tím, jak odpor rostl a organizoval se, rozšiřovaly se i vztahy jeho vůdců k ostatním mocnostem. Angličané byli například dobře informovaní díky katolíku Josefu Müllerovi, který se spojil s Londýnem, jakmile získal souhlas papeže Pia XII. Německý vyslanec v Římě Ulrich von Hassel, jenž také patřil mezi odpůrce režimu, byl dalším takovým informátorem. Jednotlivé německé církve vkládaly své naděje v to, že se Britové pokusí přivodit v Německu změnu poměrů — ke kontaktu na nejvyšší úrovni došlo ve Švédsku mezi pastorem Dietrichem Bonhofferem a biskupem Bellem z Chichesteru. Zklamání německého duchovního i protinacistického odboje všeobecně bylo obrovské, neboť anglický biskup mu na jeho žádost předal odpověď britského ministra zahraničí Anthony Edena: „Němci si s tím musí poradit sami.“ To však už Němci nedokázali.

Nespokojení vojáci

Hlavní tíha úkolu udržet pochodeň opozice spočívala na armádě. Stará důstojnická třída se pomalu zapojovala do odboje a vybrala již také muže, jenž se měl ujmout otěží v případě, že bude Hitler svržen: Ludwiga Becka, bývalého náčelníka generálního štábu, jenž v roce 1938 odstoupil pro nedostatek pochopení pro Hitlerovu expanzivní politiku.

Ustavila se ale také civilní odnož opozice, tzv. Kreisavský kruh se sociálně-katolickou orientací, jehož vůdcem byl hrabě Helmuth James von Moltke, potomek slavného generála.

Hrabě von Moltke, odborník na mezinárodní právo u vrchního velení wehrmachtu, dal skupině disidentů k dispozici svůj rodinný zámek v Kreisau v dolním Slezsku. V této skupině se setkali vysocí funkcionáři, vědci, pedagogové, duchovní a intelektuálové.

Členové Kreisavského kruhu nebyli pouze spiklenci proti Hitlerovi. Pracovali na plánu pro budoucí Německo, které přijde po nacistech, jakmile bude válka prohraná a Hitler zmizí — tyto dva faktory už považovali za jisté. Reformní program vytvořený touto skupinou byl jasně ovlivněn socialismem. Někteří členové tohoto diskusního kruhu se nakonec zapojili i do aktivního odboje, mezi nimi také plukovník von Stauffenberg.

Adolf Hitler od první chvíle rozpoutal brutální represi, kterou se mu podařilo rozbít všechna organizovaná opoziční hnutí, jako např. komunistickou Rudou kapelu.

Moltkeho vztah k důstojníkům spočíval také v tom, že byl právním poradcem armádní informační služby — Abwehru. Oporou protinacistického odboje byl právě Abwehr s takovými lidmi, jako již zmíněným Canarisem nebo de Osterem, náčelníkem štábu kontrarozvědky.

Nejblíže ke splnění svého cíle, tedy odstranění diktátora, měla armádní opozice. Od chvíle, kdy se chopil moci, poskytoval Hitler svým vojákům ohromný zbrojní potenciál a kromě toho jim uděloval velké množství titulů, vyznamenání a dalších výhod. Ale Hitler a armáda na sebe navzájem pohlíželi nedůvěřivě. Důstojníci v Hitlerovi nemohli nevidět vojáka, který to v první světové válce dotáhl pouze na desátníka, a Hitler se na důstojníky wehrmachtu odjakživa díval s velkým podezřením.

První zdary Hitlerovy agresivní zahraniční politiky spolu s velkými vojenskými úspěchy dosaženými v počáteční fázi konfliktu vedly k tomu, že většina armády byla svému Vůdci věrná. Ovšem krach bleskové války v Rusku na podzim 1941 a následná zimní kampaň, na niž nebyla německá armáda připravena, začaly ve vyšších armádních sférách vyvolávat první vážné neshody. Jak válka postupovala, neklid vysokých důstojníků rostl a právě z něj se zrodil pokus o atentát 20. července 1944.

Komunisté

Jak jsme již naznačili, síla protinacistického odboje vycházela z nejkonzervativnějších sektorů společnosti, protože jednoduše identifikovatelní levicoví odpůrci byli zasaženi brutální represí, jež jím bránila se efektivně organizovat. Tento přehled by však nebyl úplný bez zmínky o aktivitách komunistů, kteří chtěli Hitlerovu režimu působit obtíže, jako např. členů organizace, již gestapo po jejím odhalení v roce 1942 hanlivě nazvalo Rudou kapelou.

Rudá kapela nebyla explicitně komunistickou organizací. Její příslušníci byli převážně umělci, spisovatelé a idealisté všeho druhu. Většina z nich ovšem nevěděla, že její řídící jádro ve skutečnosti tvoří přesvědčení komunisté — poručík Luftwaffe Harro Schulze-Boysen, prasynovec admirála von Tirpitze, a Arvid Harnack z říšského ministerstva hospodářství, synovec historika Adolfa von Harnacka.

Odboj, který tato skupina prováděla, spočíval v zasílání obrovského množství informací do Moskvy na základě rozsáhlých kontaktů se sovětskou tajnou službou. Na rozdíl od ostatních členů skupiny, zejména vojáků, neměli komunisté etické námitky, protože velezrada v době války pro ně nebyla na stejné úrovni jako zrada vlastního státu. Pro ty i ony byl atentát na Hitlera morálně ospravedlnitelný, protože násilná diktátorova smrt se zdála být jediným zbývajícím prostředkem ke znovunastolení právního státu.

Konzervativní opoziční kruhy si komunistických odbojářů téměř nevšímaly a komunisté zase nedůvěřovali konzervativní opozici, protože se obávali, že by nakonec ustavila vojenský režim, ale i tak jejich jednání sledovali s velkou pozorností, aby byli v případě politického puče dobře připraveni. V dané chvíli spočíval úkol komunistů v obnově třídního boje v továrnách, distribuci marxistické propagandy, tvorbě opozičních buněk a navazování kontaktů s ruskými válečnými zajatci či německými civilisty zavřenými v koncentračních táborech. Z Německa také vedly nitky k Národnímu výboru svobodného Německa, jenž fungoval v Moskvě pod sovětskou kontrolou a jehož členové byli zajatí němečtí důstojníci.

Výsledek komunistických snah o pozdvižení mas proti nacismu byl zoufalý. Propaganda a strach způsobily, že němečtí dělníci ve válečném průmyslu nadále plnili stachanovské pracovní úkoly téměř do posledního dne války. Kýžené povstání proletariátu bylo pouhou utopií. Hitler ve skutečnosti vždy považoval dělníky za své věrné spojence — na rozdíl od vyšších tříd, jimž nikdy nevěřil.

Organizovaná opozice proti Hitlerovu totalitnímu režimu, přidržíme-li se výsledků, zkrátka utrpěla naprostý krach. Nacistické struktury se nikdy neotřásly, a když spojenecká vojska obsadila německá území, prostě se rozvalily.

Celkový neúspěch opozice však nemůže zkalit hrdinské chování hrstky těch, kteří se s režimem utkali s odkrytým hledím, těch, co se nespokojili se slovy a přešli k činům. Tuto kapitolu bych proto chtěl uzavřít zmínkou o dvou nejprostších a zároveň nejreprezentativnějších případech osobního odboje proti nacistickému barbarství.

Někteří mladí lidé, aniž by se mohli spolehnout na hmotné prostředky nebo podporu, odvrhli uniformitu uvalenou na ně totalitním režimem a rozhodli se mu postavit, bez naděje na vítězství, ale s přesvědčením, že dělají správnou věc. Jedni se spojili v takzvané Swingové mládeži, další vytvořili skupinu Bílá růže.

Mládež proti Hitlerovi

Opozice proti nacismu nebyla pouze v armádě, v církvích nebo v dělnických hnutích. Existovala malá, ale tvrdohlavá skupina mládeže, jíž se podařilo odolat intenzivní indoktrinaci a manipulaci, kterou režim vykonával ve školách. Již zmíněná skupina Swingová mládež (Swingjugend) vyjadřovala svůj odpor vůči režimu imitováním poslední anglické a americké módy.

Tito swingující mladíci měli dlouhé vlasy a často nosili velké kabáty, buřinky a černé deštníky, i když bylo hezky. Většině z nich bylo mezi čtrnácti a osmnácti lety, pocházeli ze střední střídy, ale také z dělnického prostředí a žili v Hamburku a v Berlíně. Poselství svobody americké swingové hudby přinášelo těmto mladým lidem trochu čerstvého vzduchu, který jim pomáhal překonávat jednolitou a nedýchatelnou kulturní a politickou atmosféru nacistického Německa, negující všechno zdání osobní svobody.

Hitler na přehlídce během Stranického dne v roce 1935. Pokusy o jeho odstranění vyšly i zevnitř samotné nacistické strany.

Milovali tanec a sledovali poslední jazzové novinky přicházející ze severu Ameriky. Jejich hlavní zástavou byla hudba, již nacistická propaganda považovala za urážlivou, protože ji obvykle interpretovali černí Američané. Režim ji chtěl degradovat názvem „negerská hudba“ a označil ji nálepkou „degenerovaného umění“ (entartete Kunst). To však znamenalo jen málo pro mládež, organizující jazzové koncerty, taneční soutěže a večírky, na nichž se hrály desky čerstvě dovezené ze druhé strany Atlantiku. Svoboda prostupující tato setkání vzbudila podezření nacistů, kteří na ně inkognito posílali členy Hitlerovy mládeže. V jejich hlášeních se pak objevovaly zmínky o „mravní zkaženosti“.

Swingová mládež se nechtěla dostat do opozice vůči režimu. Příležitostně na sebe jejich vzpoura brala formu parodie na nacistický pozdrav — Sieg Heil! — přeměněný na veselý Swing Heil! V dobách vypjatého německého nacionalismu také používali žargonu plného anglických termínů. Tato skupina byla spíše kulturním hnutím než hnutím politickým, ale střet s nacismem byl nevyhnutelný.

Režim se každopádně tuto nespokojenou mládež pokusil získat podporou germanizovaného jazzu, méně třeskutého, než byl ten americký, a hraného výhradně pod přísným dozorem. Tato úniková cesta se setkala s jistým úspěchem — koncert německého jazzu v Hamburku v roce 1940 přitáhl na pět set mladých lidí. Domestikovaný jazz však Swingovou mládež nezkrotil.

Hitler si všiml potenciálního nebezpečí těchto projevů mladistvé vzpoury, jež se mohla kdykoli přeměnit ve vzpouru politickou. Na Swingovou mládež dopadl nacistický represivní aparát, což ji přinutilo rozvíjet svou činnost v ilegalitě. 18. dubna 1941 bylo asi třicet příslušníků Swingjugend zatčeno gestapem. Tresty se pohybovaly od ostříhání dohola přes docházku do školy s dozorem až po internaci v koncentračním táboře v případě vůdců skupiny. Nárůst politického tlaku spolu s únavou z řádu a disciplíny, kterou prosazovala Hitlerova mládež, paradoxně vedl ke vzniku nových nonkonformních skupin, tvořených především chlapci pocházejícími z nižších vrstev, jako například Pirátů alpské protěže (Edelweisspiraten), ačkoli dynamika těchto společenství se mohla podobat dynamice mladistvých kriminálních skupin.

Plakát k výstavě „Degenerovaná hudba“ (Entartete Musik), jež se uskutečnila v roce 1938. Pro nacisty byl swing a jazz v protikladu k německému duchu. Někteří nadšení mladí lidé si v reakci na pronásledování režimu tuto hudbu oblíbili.

Některé chlapce ze Swingové mládeže přivedla represe k politickému uvědomění, takže začali šířit protinacistickou propagandu. Heinrich Himmler se proto rozhodl utnout toto hnutí u samého kořene a v lednu 1942 vydal přesné rozkazy, aby byli všichni členové hnutí zatčeni a umístěni do koncentračních táborů. V dopise adresovaném šéfovi říšské bezpečnosti Reinhardu Heydrichovi si Himmler stěžoval, že až dosud byla přijata jen polovičatá opatření a že hnutí je třeba radikálně vymýtit tak, že jeho vedoucí budou na dva či tři roky internováni v táborech nucených prací. Jak psal Himmler v dopise, „pouze pomocí brutality budeme v těchto dobách, kdy Německo bojuje o přežití, schopni zamezit nebezpečnému šíření anglofilských tendencí“.

Po vydání Himmlerova rozkazu provedlo gestapo zátahy v podnicích, kde se scházela Swingjugend, pozatýkalo její příslušníky a poslalo je do koncentračních táborů. Nacisté dosáhli záměru toto opoziční hnutí zničit, ale příklad swingujících rebelů zůstal hmatatelným dokladem, že ne všechna německá mládež následovala Hitlera tak, jak se Třetí říše snažila předstírat.

Ačkoli se Swingjugend nestala součástí politické opozice proti režimu, v Hamburku existovaly kontakty mezi ní a mládežnickým hnutím, které bylo proti nacismu skutečně připraveno bojovat: Bílou růží.

Bílá růže

Pět studentů mnichovské univerzity — Hans Scholl a jeho sestra Sophie, Christoph Probst, Alexander Schmorell a Willi Graf, k nimž se přidal profesor Kurt Huber — se rozhodlo spojit své skromné možnosti v boji proti totalitnímu systému, v němž byli nuceni žít. Původcem myšlenky byl Hans Scholl, nacismem rozčarovaný student medicíny. Hans byl stejně jako všichni chlapci jeho věku členem Hitlerovy mládeže. Tam objevil smysl pro soudržnost, vzrušení při pochodech za zpěvu bojových písní a dobrodružství společných výletů, ale jak rostl, začínal chápat tu obrovskou lež, na níž byl celý podnik založen. Už jako univerzitní student dostal do schránky anonymní pohlednici s textem kázání biskupa Galena, který v něm veřejně odsoudil systematické vraždění duševně chorých. Hans měl radost, že jeho myšlenky sdílejí i ostatní, a začal mezi studenty hledat společníky, jež smýšleli stejně jako on. Tato setkání vedla ke vzniku skupiny, která na znamení čistoty přijala název Bílá růže (Weisse Rose).

Mužští členové skupiny znali život na frontě, neboť ve Francii a v Rusku pracovali u sanitní služby. Nebylo nutné, aby jim kdokoli vysvětloval, jak dramatické může být pokračování války. Byli svědky nacistických zvěrstev páchaných na civilním ruském obyvatelstvu i pronásledování Židů v Německu i v zemích pod jeho mocí. K mladíkům se později připojila také Hansova sestra Sophie.

Ideologickými východisky Bílé růže byly křesťanské zásady a odpor k pruskému militarismu. Jejich ideálem byla federalizovaná Evropa, spojená svobodou, tolerancí a spravedlností. Ve svých letácích citovali kromě Bible také myslitele, jako např. Lao-c’e a Aristotela a německé spisovatele Goetha a Schillera.

V první fázi, na počátku roku 1942, byla činnost Bílé růže velmi omezená a spočívala především v distribuci letáků prostřednictvím hromadných zásilek v různých bavorských a rakouských městech. Skupina se domnívala, že německý jih bude jejich protimilitaristickému poselství přístupnější. V druhé polovině roku tyto aktivity ustaly, protože medici museli na prázdniny nastoupit na různá místa východní fronty. Zpráva o německé kapitulaci u Stalingradu ze 2. února 1943 však zapůsobila jako roznětka, která po této přestávce znovu spojenou skupinu vrhla do akce. Pochopili, že dříve nebo později se obětí vojenské katastrofy podobné té, již wehrmacht utrpěl na březích Volhy, stane celé Německo.

První — téměř sebevražednou — akcí bylo malování protinacistických hesel v mnichovských ulicích. Jednoho rána nesly zdi na Ludwigstrasse téměř sedmdesát nápisů „Pryč s Hitlerem“. Gestapo zahájilo vyšetřování, a přestože nezjistilo, kdo za akcí stál, začalo se domýšlet, že opoziční buňka by mohla pocházet z univerzitního prostředí.

Členové Bílé růže oslavovali úspěšnou akci. Povzbuzeni úspěchem se rozhodli provést další zvučný úder, tentokrát v podobě masivní distribuce letáků na univerzitě. V nich psali o nedávné tragédii u Stalingradu, jejíž dramatické detaily způsobily u německého obyvatelstva šok:

„Třicet tisíc Němců bylo odsouzeno k smrti a záhubě geniální strategií desátníka první světové války, nezodpovědnou a nesmyslnou. Vůdce, děkujeme ti.“

V letácích se dále psalo:

„Den vyrovnání účtů přišel. Svoboda a čest! Deset let Hitler a jeho přátelé ždímali, škrtili a falšovali tato dvě velká německá slova, jak to mohou udělat jen cizinci, kteří sviním předhodí ty nejposvátnější národní hodnoty.“

Hans Scholl, jeden z vedoucích Bílé růže, bratr Sophie.

Dne 18. února 1943 vyhlásil před fanatickým publikem říšský ministr propagandy Joseph Goebbels totální válku s cílem překonat trauma přivozené nezdarem u Stalingradu. Stejného dne se však na mnichovské univerzitě udál velký odbojový čin Bílé růže. Hans a Sophie využili chvíle, kdy na chodbách univerzity nikdo nebyl, protože všichni studenti i učitelé se nacházeli v učebnách, a začali po chodbách a schodištích rozhazovat letáky. Když jich většinu roznesli, Sophie se rozhodla vystoupat po schodech do nejvyššího patra centrálního vestibulu a poslední letáky shodit dolů na studenty, právě vycházející ze tříd.

Sophie Schollová na fotografii pořízené během procesu, v němž byla odsouzena k trestu smrti.

Avšak v okamžiku, kdy Sophie prováděla tuto riskantní akci, spatřil ji univerzitní správce, člen nacistické strany. Ten nařídil uzavřít všechny dveře a okna a přivolal tajnou státní policii, která rychle přijela a sourozence zatkla. Následně došlo k velkému zátahu, v němž uvízli i ostatní členové skupiny a další osoby, jež s Bílou růží v různé míře spolupracovaly.

O čtyři dny později a po krutých výsleších stanuli sourozenci Hans a Sophie Schollovi spolu s Christophem Probstem před soudem. Při vyšetřování se obvinění pokusili minimalizovat rozsah spiknutí a ochránit tak další členy. Trvali na tom, že jednali samostatně bez cizí pomoci. V průběhu soudního řízení, jemuž předsedal soudce německého nejvyššího lidového soudu Roland Freisler, se pouze přiznali k činům, z nichž byli obviněni. Sophie prohlásila: „To, co jsme řekli a napsali, si myslí mnoho dalších. Jenom se bojí to přiznat.“

Památník Bílé růže na univerzitě v Mnichově.

Tito tři lidé byli uznáni vinnými a odsouzeni k popravě gilotinou, k čemuž došlo ještě téhož dne. Ostatní členové skupiny byli souzeni, odsouzeni a popraveni o pět měsíců později. Všichni, kteří upadli do podezření, že se skupinou spolupracovali, byli odsouzeni k trestům vězení od šesti měsíců do deseti let. Dokonce i ti, co zorganizovali sbírku pro Probstovu vdovu a děti.

Po pádu Třetí říše se z Bílé růže stal symbol odporu proti nacistické tyranii. Skladatel Carl Orff například využil tohoto náhlého prohlédnutí, aby od sebe odvrátil podezření z kolaborace s nacistickým režimem. Spojeneckým vyšetřovatelům řekl, že byl zakládajícím členem Bílé růže, a byl proto osvobozen, ačkoli jej se skupinou spojovalo jedině to, že osobně znal profesora Hubera.

Bílá růže ve svém záměru podkopat nacistickou diktaturu selhala, ale její příklad posloužil pozdějším generacím jako svědectví, že dokonce i pod strašnými hrozbami a s velmi omezenými prostředky lze podat důkaz o vnitřní křehkosti každého totalitního systému.2 Zatímco se většina německé mládeže vůči nacismu projevovala neuvědoměle, lhostejně nebo i nadšeně, sourozenci Schollovi a jejich společníci rozhodně odmítli režim, který drtil jejich svobodu. Brutální represe, jíž padli za oběť, pouze zvěčnila tehdy zažehnutý plamen.

Bílá růže se omezila na symbolický odpor proti diktatuře. Jejich odboj by bylo možné označit jako pacifistický, ale existovali i jiní, kteří nevěřili, že podobná činnost by mohla Hitlerem nastolený režim teroru zbořit. Jak dále uvidíme, tito jiní Němci byli přesvědčeni, že nacistická noční můra může skončit pouze diktátorovou smrtí.

2. KAPITOLA: ATENTÁTY

Jestliže se odpor proti nacismu objevil od první chvíle, kdy se nacionální socialisté dostali k moci, od stejného momentu se téměř bez přestávky odehrávaly i pokusy zabít Hitlera. Historik Richard Orvey napočítal celkem 42 atentátů. Je ovšem těžké podat přehled těchto plánů, neboť lze jen obtížně stanovit hranici mezi pokročilou operací s reálnými možnostmi přechodu k akci a mezi plánem, jenž se nachází pouze ve své prvotní fázi.

Skončit s Hitlerem se stalo cílem, po němž toužili mnozí, a to dokonce i tehdy, když byl ještě Hitler na německé politické scéně jen podružnou postavou. Hitler ovšem počítal se zrádci ochotnými jej zavraždit i v časech prvotního vzestupu nacismu. Tím není řečeno, že takoví byli, ačkoli je třeba si uvědomit, že mezi nacisty a levicovými stranami zuřil těžký boj.

Plány na jeho likvidaci pocházely také od nespokojených členů vlastní strany. V této první fázi se Hitler připletl do různých přestřelek, jako např. ve Dvorním pivovaru v Mnichově v roce 1921 nebo v Lipsku v roce 1923. Když se na počátku třicátých let objevila možnost, že by se Hitler mohl chopit moci, plány na jeho zavraždění se začaly objevovat častěji. V březnu 1932 stříleli v Mnichově na jeho vůz a v červnu 1932 byla u Stralsundu umístěna nálož v místě, kudy měl projet.

Führerova štěstěna

Hitler hrál hlavní úlohu v několika zvláštních incidentech, ukazujících, že štěstí vždy stálo na jeho straně. V roce 1936 se zúčastnil ve Wilhelmshavenu pohřebního obřadu na počest námořníků, kteří zahynuli v občanské válce ve Španělsku. K cestě použil zvláštního vlaku a v noci po obřadu se vydal zpět do Berlína. Za jízdy si všiml, že na ukazateli rychlosti umístěném v restauračním voze stálo 125 kilometrů za hodinu. Hitler okamžitě vydal rozkaz, aby rychlost snížili na rozumných 80 km/h. Strojvůdce protestoval, protože se musel řídit svými jízdními příkazy, ale musel nakonec poslechnout. Za pouhých několik minut vlak v prudkých otřesech zabrzdil. Příčinou byla srážka s autobusem, jenž vjel na koleje. Nehoda si mezi cestujícími v autobusu vyžádala několik mrtvých a zraněných, ale cestujícím ve vlaku se nestalo nic. Strojvůdce později vypověděl, že kdyby byl udržel rychlost na 125 km/h, vlak by jistě vykolejil. To udělalo velký dojem na Hitlera, jenž se utvrdil v názoru, že jej osud nějakým způsobem chrání.

I jiné události potvrdily, že Hitler měl šestý smysl, který jej chránil ve chvílích, kdy byl jeho život v nebezpečí. Při jiné příležitosti jel Hitler za prudké bouře v autě z Berlína do Mnichova. Před světlomety se náhle uprostřed silnice objevil muž, jenž lampou signalizoval žádost o pomoc, a tak u něj řidič zastavil. Neznámý tvrdil, že se ztratil, a požádal, aby mu ukázali cestu do vesnice, kam měl namířeno. V tom okamžiku Hitler řidiči nařídil, aby okamžitě co nejrychleji ujel. Když se od muže vzdalovali, zaslechli tři výstřely. Příštího rána řidič prohlédl vůz a s úžasem zjistil, že tři střely se zaryly do karoserie velmi blízko okénka, kde seděl Hitler. Později byla tato podivná událost vysvětlena — z blízkého blázince utekl ozbrojený pomatenec, jenž byl mezitím zadržen policí, a zaútočil na několik vozidel.

Hitlera tak znovu zachránila intuice, ale nešlo jen o tyto dva případy. Popsat všechny pokusy o atentát, kterým Hitler čelil, by bylo příliš obšírné, a proto se budeme věnovat pouze třem, jež se dostaly k naplnění svého cíle nejblíže.

Švýcarský student

V listopadu 1938 Hitlerův život málem ukončily výstřely mladého Švýcara a studenta teologie Maurice Bavauda. Narodil se v Neuchatelu v roce 1916 a Hitlera považoval za nebezpečí pro švýcarskou nezávislost, německé katolictví a obecně pro celé lidstvo. Rozhodl se s tímto nebezpečím skoncovat tím, že ukončí diktátorův život. Využil proto říjnových prázdnin ve francouzském semináři, kde studoval, a odjel do Německa na návštěvu k příbuzným do Baden Badenu, předstíraje, že je vřelým Vůdcovým obdivovatelem. Naštěstí byl jedním z jeho příbuzných Leopold Gutterer, vysoký funkcionář Goebbelsova ministerstva propagandy, jenž měl za úkol koordinovat veřejné slavnosti s Hitlerovou účastí. Gutterer jej proto informoval o rozvrhu těchto akcí. Během několika dní se mladému Švýcarovi podařilo koupit zbraň a náboje a atentát začal nabývat jasnějších obrysů.

Bavaud se zúčastnil několika slavností a čekal na příležitost, kdy by se mohl k Hitlerovi přiblížit, ale brzy zjistil, že Hitlerova bezpečnostní opatření jeho úkol velmi ztěžovala. V jedné kavárně v Berchtesgadenu, nejbližší vesnici u Hitlerova alpského sídla, se Švýcar, vydávající se za novináře, seznámil s majorem Deckertem. Ten se nabídl, že mladíkovi pomůže, když zjistil, že jeho přáním je poznat Hitlera osobně. Deckert však zchladil Bavaudovo nadšení, když mu vysvětlil, jak obtížné je setkat se s Hitlerem v osobním rozhovoru. Na podzim 1938 navíc Hitler téměř neustále cestoval, což možné setkání v Berchtesgadenu ještě více znesnadňovalo.

Důstojník Mauricovi poradil, aby přijel na 8. a 9. listopadu do Mnichova, kde se Hitler zúčastní pamětních shromáždění k výročí pokusu o státní převrat, který se v tomto městě uskutečnil v roce 1923. Švýcarský odvážlivec se řídil Deckertovou radou, rychle odjel vlakem do Mnichova a ubytoval se blízko místa, o němž předpokládal, že jím projede Hitlerova kolona. Po několika neúspěšných pokusech se mu podařilo získat propustku od Úřadu pro zahraniční tisk, kde se znovu vydával za švýcarského novináře. Propustka mu 9. listopadu umožnila obsadit sedadlo na místě ideálním pro jeho záměr. Kolona měla kolem něj projet úzkou ulicí před vjezdem na Mariánské náměstí. Dny, jež zbývaly do onoho data, Maurice využil k procvičování střelby u Ammerského jezera za Mnichovem. Najal si tam člun a střílel do papírových lodiček, které pouštěl na vodu.

Brzy ráno 9. listopadu se s velkým předstihem odebral na své místo na tribuně pro tisk. Překvapilo jej, že po něm nikdo nechtěl propustku. Pistoli měl ukrytou v kapse kabátu. Měl v plánu vstát ze sedadla a dostat se co nejblíže k Hitlerovi, aby svůj cíl neminul. Konečně nastala očekávaná chvíle a kolona se blížila k Mauricovu místu. Maurice však s velkou lítostí pozoroval, jak se na okraj ulice namačkali lidé s pažemi zvednutými k nacistickému pozdravu. Za těchto okolností, kdy na svůj cíl ani neviděl, nebylo možné vystřelit byť i s minimální zárukou úspěchu, takže se rozhodl se o to ani nepokusit. S pocitem velkého zklamání opustil své místo, ale v žádném případě nemínil svůj plán vzdát.

Příštího dne se vrátil do Berchtesgadenu, protože se domníval, že tam Hitler bude pobývat. Řekli mu ale, že je znovu na cestách. Švýcar se všemi možnými způsoby snažil získat s Hitlerem rozhovor, jezdil všude, kde byl Hitler, ale čas ubíhal a jeho žádosti končily pohřbeny pod tisíci jiných, podobných. Rychle mu docházely prostředky, jež se neustálým cestováním tenčily, takže se rozhodl vrátit do Francie, aby načerpal nové síly a peníze. Při této cestě se ale Bavaud dopustil fatální chyby, když si neopatřil platnou propustku. Toto nedopatření objevil při rutinní kontrole vlakový personál, který okamžitě uvědomil gestapo. Švýcar byl zatčen, přičemž byla objevena pistole, již měl u sebe.

Švýcarský student teologie Maurice Bavaud se ocitl velmi blízko možnosti na Hitlera vystřelit.

Při výsleších Bavaud nakonec popsal celý příběh pokusu o atentát. 18. prosince 1938 jej Lidový soud odsoudil k smrti. Švýcarská vláda se pokusila dosáhnout zmírnění absolutního trestu na trest vězení, ale její snahy nebyly podle všeho dostatečně intenzivní; švýcarský velvyslanec v Berlíně ve skutečnosti zamýšlený atentát veřejně odsoudil. 14. května 1941 byl Maurice Bavaud v berlínské věznici Plötzensee popraven gilotinou. Po válce se Bavaudův otec pokusil dosáhnout rehabilitace svého syna. Částečně se mu to podařilo 12. prosince 1955, kdy německý soud změnil trest smrti na pět let vězení, protože vzal do úvahy, že Hitlerův život byl chráněn zákonem stejně jako život kohokoli jiného. Bavaudův otec však s tímto rozhodnutím nesouhlasil a odvolal se. Příštího roku byl vyhlášen další verdikt, jenž zrušil i trest vězení a německému státu nařídil zaplatit Bavaudově rodině 40 000 švýcarských franků jako kompenzaci za rozsudek, tímto prohlášený za nespravedlivý.

Od té doby byl Maurice předmětem jisté idealizace. Pro některé Švýcary se stal druhým Vilémem Tellem. Tento výklad jeho postavy byl vyjádřen v letech 1989 a 1998 deklaracemi švýcarského Spolkového parlamentu, jež přiznávají, že tehdejší švýcarské úřady neučinily vše, co bylo v jejich silách, aby zachránily mladíka odsouzeného nacistickou justicí k smrti.

Osamělý tesař

Většina pokusů o svržení nacistického režimu pomocí fyzické likvidace diktátora byla plody individuálních snah, jak jsme viděli na Bavaudově případu. Ale Georg Elser, energický tesař z Königsbronnu, byl dosažení svého cíle mnohem blíže než švýcarský student.

Když se pokusil zabít Hitlera, bylo Elserovi třicet šest let. Byl malé postavy a měl hnědé vlnité vlasy. Měl samotářskou povahu a málo přátel, ale ti, co jej znali, o něm měli dobré mínění. Elsera politika nezajímala; ačkoli byl členem komunistické organizace — Rudého svazu frontových bojovníků — a patřil také k odborovému svazu dřevodělníků, neúčastnil se politických rozhodnutí a o ideologii toho moc nevěděl. Elser však pozoroval zhoršení životní úrovně dělnické třídy a omezení její svobody, stejně jako ohrožení míru, které představovala Hitlerova expanzivní politika. Po Mnichovské dohodě byl Elser správně přesvědčen, že místo záruky evropského míru došlo jen k dalšímu posunu k válce, takže novému válečnému požáru by mohlo zabránit jedině odstranění nejvyššího vůdce režimu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Operace Valkýra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.