.

JOHN

NA

KONCI

UMŘE

David Wong

Jota 2013

John Dies at the End

© David Wong, 2009

Translation © Jan Sládek, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2013

ISBN: 978-80-7462-460-5

.

Pro mou ženu, která byla celou dobu, kdy jsem psal tuto knihu, tak nesmírně tolerantní, až se mi chvílemi zdálo, že je výplodem mé vlastní představivosti. Knihu bych rád věnoval také svému nejlepšímu příteli Macku Leightymu, jenž je duchovním otcem titulní postavy a před lety mě přesvědčil, abych se místo alkoholu věnoval psaní, které se stalo mým koníčkem a vášní.

Nikdy ti, Macku, nezapomenu, že když mi bylo nejhůř, přispěchal jsi mi na pomoc a zabil jsi kvůli mně ty chlápky.

Prolog

POKUD SE VÁM PODAŘÍ VYŘEŠIT následující hádanku, doberete se hrozivého tajemství podstaty a existence vesmíru – ovšem pouze v případě, že se při tom docela nezblázníte. Pokud ovšem patříte k lidem, kteří tajemství vesmíru znají, bez problémů tuhle část přeskočte.

Řekněme, že máte sekeru. Nějakou docela obyčejnou a levnou. Takovou, jaké se prodávají v supermarketech pro domácí kutily. A jednoho nepříjemně chladného zimního dne s touhle sekerou useknete hlavu člověku. Nelekejte se, ten chlápek byl už mrtvý. I když možná zase až tak klidní byste být neměli, protože jste ho předtím zastřelili.

Byl to pořádně velký chlap s naběhlými žílami, vypracovanými bicepsy a vytetovanou svastikou na jazyku. Zuby měl pilníkem obroušené do špičky, takže připomínaly tesáky divoké šelmy a – prostě znáte ten typ lidí. Tu hlavu mu sekáte, protože i s osmi kulkami v těle vypadá, jako by měl každou chvíli vyskočit na nohy a vytlouct z vás duši.

Naposledy se rozmáchnete, udeříte a při kontaktu ostří s krkem se vám násada rozštípne v ruce. Všude kolem létají třísky. Sekera je zlomená. Takže co teď. Po noci strávené hledáním místa, kde byste zahrabali mrtvého chlapa a jeho hlavu, seberete sekeru a odjedete s ní do města. Zajdete do místního železářství nebo nějakého podobného obchodu, prodavači vysvětlíte, že tmavé načervenalé skvrny na zlomené násadě jsou od omáčky na žebírka, a po chvíli vypochodujete s novou násadou na sekeru.

Opravená sekera pak v klidu leží až do jara v garáži, kdy jednoho deštivého rána najdete v kuchyni tvora vypadajícího jako dobře třicet centimetrů dlouhý slimák, který u ocasu táhne velký, pořádně naditý vak plný vajíček. Má zuby tak velké, že by s nimi jako nic překousl vidličku. Vezmete svou spolehlivou sekeru a rozsekáte tu věc na kusy. Při poslední ráně ale nešikovně trefíte kovovou nohu převrhnutého kuchyňského stolu a přímo uprostřed čepele se objeví nehezký zásek.

Poškozená čepel pochopitelně znamená jediné. Čeká vás další cesta do místního železářství, kde vám prodají fungl novou čepel na vaši poškozenou sekeru. Když se ale vrátíte domů, narazíte na oživlého chlápka, kterého jste předtím zabili. Na krku mu sedí docela nová hlava přišitá čímsi, co připomíná strunu do sekačky. Dost divně se na vás kouká. Takovým tím pohledem, jako by říkal: „Hele, ty seš ten chlap, co mě v zimě odpravil.“ Prostě má výraz, s kterým se u lidí běžně jen tak nesetkáte.

Máchnete sekerou a hrozivě ji zvednete nad hlavu. Chlap s nechutně rozteklýma zahnívajícíma očima se na ni podívá a chraplavě zařve: „To je ta sekera, kterou jsi mě připravil o hlavu!“

MÁ PRAVDU?

PŘEMÝŠLEL JSEM O TOM pohodlně usazený na verandě. Byly tři hodiny po půlnoci a mírný vánek mě příjemně chladil na tvářích a ušních lalůčcích. Chvílemi mi podebral kadeř vlasů, které mě zalechtaly na čele. Nohy jsem měl opřené o zábradlí a spokojeně jsem si hověl v levné zahradní židli – takové té z plastu, co se při bouřce zaručeně převrhne a jen trochu silnější vítr ji odnese na trávník před domem. Byla to ideální příležitost zapálit si dýmku, tedy kdybych nějakou měl a byl tak o čtyřicet let starší. Užíval jsem si jeden z mála vzácných okamžiků duševního klidu, jaké se mi v poslední době často nenaskytnou. Přesně těch okamžiků, které oceníte teprve ve chvíli, kdy jsou nenávratně–

Ozval se můj mobilní telefon. Nepříjemným zvukem, jako by mi kolem hlavy proletělo hejno zabijáckých včel. Sáhl jsem do kapsy saka, vylovil tenounký maličký telefon, mrknul na číslo volajícího a ztuhnul strachem. Udělalo se mi trochu nevolno. Ztišil jsem vyzvánění a hovor nepřijal.

Celý svět se znovu ponořil do takřka dokonalého ticha, které rušilo jen tlumené praskání větví pohupujících se ve větru a šustot uschlého listí létajícího sem a tam po chodníku. Jo, a ještě nesmím zapomenout na nespokojeného psa, jak se ze všech sil snažil vyškrábat na židli vedle mě. Při druhém pokusu Molly židli převrátila a ta se s rachotem svalila na zem. Chvíli na převrženou židli upřeně zírala a pak na ni začala zuřivě štěkat.

Znovu zazvonil telefon. Molly přestala štěkat, ale pokračovala v podrážděném vrčení. Zavřel jsem oči, vztekle jsem zaklel a přijal hovor.

„No, co je?“

„Jsi to ty, Dave? To jsem já, John. Poslouchej, tvůj překupník ti vzkazuje, že ještě dneska čeká tu dodávku heráku. Prý jestli se s ní neobjevíš, nezbude mu, než se tě zbavit. Máš se s ním setkat tam, co jsme zakopali tu korejskou děvku. Tu s tou kozí bradkou.“

Mluvil naším tajným, předem smluveným jazykem. Ve skutečnosti mi říkal: „Co nejrychleji ke mně přijď. Je to fakt důležité.“ Museli jsme si dávat pozor. Pro případ, že bychom měli napíchnutý telefon.

„Proboha Johne, vždyť jsou tři hodiny po–“

„Jo, a nezapomeň, že zítra chceme zabít prezidenta.“

Cvak.

Johnův hlas zmizel. Ta poslední věta znamenala: „Cestou se zastav v obchodě a kup mi balíček cigaret.“

Ten telefon byl asi vážně napíchnutý, ale já byl přesvědčený, že ti, co nás odposlouchávají, by se docela klidně mohli napojit na naše mozkové vlny, takže na nějaké štěnici v mobilu nijak nezáleží. Dlouze, hodně dlouze jsem vzdychl a o dvě minuty později jsem frčel nocí svou dodávkou. Netrpělivě jsem čekal, až z výdechů topení začne foukat teplý vzduch, a snažil jsem se nemyslet na Franka Campa. Zapnul jsem rádio. Doufal jsem, že trocha hudby mě rozptýlí a pomůže mi zvládnout strach. Ozval se hlas moderátora místní pravicové stanice, který posluchače obšťastňoval svými rozumy.

„Dobře mě poslouchejte, abyste pochopili, co se vám snažím říct. Imigranti jsou jako krysy. Jo, přesně tak. Hnusný, otravný krysy, co se za každou cenu snaží dostat na loď. A Amerika je tahle loď a ty krysy se nám cpou na palubu. No a hádejte, co se stane s lodí, když ji zaplaví krysy. Moc dobře to víte. Ta loď jde samozřejmě ke dnu. Tak to prostě je.“

Napadlo mě, jestli se někdy stalo, že by se nějaká loď skutečně potopila kvůli nadměrnému počtu krys na palubě. Ale ještě víc mě trápilo, proč moje dodávka smrdí po zkažených vejcích. Taky mě napadlo, jestli pod sedadlem spolujezdce pořád ještě leží ta zbraň. Byl jsem nervózní a přemýšlel jsem o hodně věcech. Například o tom stínu, co se mihl před autem. Hýbalo se tam něco ve tmě? Mrknul jsem do zpětného zrcátka. Nic jsem neviděl. Určitě se mi to jen zdálo. Tma dokáže klamat. Znovu jsem si vzpomněl na Franka Campa.

Frank je advokát. Jednou v noci jel ve svém černém lexusu domů z kanceláře. Auto měl čerstvě umyté a parádně navoskované, takže se třpytilo jako obří kus černého ledu. Frank se cítil spokojený. Sledoval nazelenalou záři vycházející z palubní desky a připadalo mu, že mu patří celý svět. Neexistuje nic, s čím by si nedokázal poradit.

Pak si ale všiml zvláštního svědění na nohou. Cvakl vypínačem a nad hlavou se mu rozsvítilo stropní světlo.

Pavouci.

Tisíce pavouků.

Velikosti dlaně dospělého člověka.

Rychle se mu rozlézali po nohou, stoupali vzhůru po stehnech a zalézali mu do nohavic. Vypadali, jako by je někdo choval pro války. Přesně tak, jako bojoví pavouci. Měli velká černá těla se žlutými pruhy a dlouhé špičaté nohy ostré jako špendlíky.

Frank v hrůze prudce otočil volantem a sjel s autem ze silnice. Dolů z prudkého náspu.

Když ho policajti po dlouhém úsilí vytáhli z rozbitého vraku a přiměli, aby aspoň na chvíli zmlkl, ujistili ho, že v autě není jediný pavouk.

Kdyby to tím skončilo, Frank by to klidně mohl odbýt mávnutím ruky. Jistě by si řekl, že šlo o šálení smyslů. Měl špatnou noc a přetažený mozek si s ním nepěkně pohrál. Takové věci se stávají. Ale ono to tím neskončilo. Frank viděl spoustu dalších věcí – hrozných věcí. V následujících měsících vystřídal hodně doktorů a spolykal tuny prášků, ale ty děsivé vidiny ne a ne zmizet.

Je ale zajímavé, že jinak vypadal, jako by byl úplně v pořádku. Skvěle mu to myslelo. Od hodiny by mohl dělat prezidenta. Ve středu bez problémů sepsal brilantní právní text a ve čtvrtek se mu zdálo, že soudci zpod taláru vykukují dlouhá chapadla.

No řekněte sami. Co byste v takové situaci dělali vy?

Zastavil jsem před Johnovým domem a ucítil, jak se mě znovu zmocňuje starý strach. Chytaly mě křeče do břicha, jako bych něco špatného snědl. Ke dveřím mě doprovodil svěží větřík. Roznášel nepříjemný sirnatý zápach z továrny za městem, kde vyrábějí chemický čistič odpadů. Podíval jsem se na dvojici kopců v dálce a napadlo mě, že je to, jako bychom žili v sousedství obra trpícího plynatostí.

John otevřel dveře svého bytu v třetím podlaží a bez okolků mě nasměroval k moc pěkné a na první pohled pořádně vyděšené ženě sedící na pohovce. „Tohle je Shelly, Dave. Potřebuje naši pomoc.“

Naši pomoc.

Zase ten strach. Jako bych dostal dobře mířenou ránu přímo do žaludku. Abyste rozuměli. Lidé jako Frank Campo nebo tahle dívka nás nikdy nežádají o pomoc, když potřebují opravit karburátor nebo utěsnit prasklý chladič.

Chodí za námi s úplně jinými problémy.

Shelly bylo nejspíš devatenáct. Měla světle modré oči a dokonale čistou pleť, takže vypadala tak trochu jako porcelánová panenka. Dlouhé kaštanové vlasy měla stažené do úhledného ohonu, který jí visel ze zátylku. Oblečená byla v dlouhé splývavé sukni, která ještě víc zvýrazňovala její malou postavu. Prsty jí nervózně běhaly po záhybech látky. Působila nejistě, zoufale a bezmocně. Přesně tak, jak to mají někteří muži rádi. Jako žena v nesnázích. Zranitelná bytost, kterou musíte zachránit. Odvézt ji domů, sevřít ji objetí a šeptat jí do ucha, že se nemá čeho bát, protože všechno nakonec dopadne dobře.

Na hlavě jí zářil bílý obvaz.

John zamířil do rohu svého maličkého bytu, který sloužil jako kuchyňka, po pár okamžicích se vrátil se šálkem kávy a dívce ho vlídně vložil do rukou. Měl jsem co dělat, abych nevyprskl smíchy. Dlouze jsem se nadechl a v duchu jsem zoufale zakoulel očima. Johnova takřka profesionální péče mi připadala komická. Choval se jako starostlivý psycholog, a přitom měl v pokoji obří plazmovou obrazovku, k níž byly spoustou drátů připojeny hned čtyři herní konzole. Vlastně to vypadalo, jako by ten byt měl jen kvůli té televizi. Měl na sobě košili a černé vlasy si pečlivě sčesal do ohonu, jako by se chystal na pohovor. Občas vypadal úplně jako dospělý.

Chystal jsem se neznámou dívku upozornit, že Johnova káva chutná jako náplň do autobaterie nebo chcanky ochucené vodou z kanálu, ale než jsem stačil otevřít pusu, John se k ní otočil a klidným hlasem zkušeného právníka řekl: „Tak a teď nám řekni, co tě trápí, Shelly.“

Dívka se na mě bázlivě podívala. „Jde o mého přítele. Pořád mě… nechce mi dát pokoj. Už týden mě v jednom kuse pronásleduje. Rodiče jsou pryč. Jeli na dovolenou a já… mám strach vrátit se domů.“

Dívka se odmlčela a zakroutila hlavou. Nejspíš jí došla slova. Usrkla si trochu kávy a zatvářila se, jako by ji kousla jedovatá zmije. Nebo spíš krokodýl.

„V tom případě vám slečno–“

„Morrisová,“ dokončila sotva slyšitelně.

„V tom případě vám, slečno Morrisová, upřímně doporučuju, abyste vyhledala azylový dům pro týrané a pronásledované ženy. Budete tam v bezpečí a navíc vám pomohou získat soudní příkaz, aby vám váš přítel nemohl ublížit. Prostě udělají, co bude třeba. Pokud vím, ve městě jsou hned tři, a moc rád do jednoho zavolám a domluvím vám–“

„On – myslím svého přítele – on je už dva měsíce mrtvý.“

John na mě vrhl spokojený pohled. Samolibě se usmál, jako by mi říkal „To koukáš, jaké nám sháním případy, co?“ Ten pohled nenávidím. Dívka pokračovala.

„Já – já prostě nevím – nevěděla jsem, na koho se obrátit. Slyšela jsem, jeden z mých přátel mi povídal, že se zabýváte podobnými, ehm, neobvyklými případy.“ Rychlým pohybem odsunula hromádku DVD disků na okraji stolu a nejistě na uvolněné místo postavila hrnek s kávou. Upřeně se na něj zadívala a dlouho od něj nemohla odtrhnout zrak, jako by si chtěla vrýt do paměti, že z něj už za žádnou cenu nesmí pít, protože první doušek jí úplně stačil a po dalším rozhodně netouží. Pak se na mě konečně znovu podívala.

„Říkají, že jste nejlepší.“

Chtěl jsem jí říct, že člověk, od něhož se dozvěděla, že jsme „nejlepší“, musí mít hodně mírné měřítko, ale nakonec jsem si to nechal od cesty. Možná proto, že v tomhle směru jsme ve městě možná skutečně nejlepší, ale kdo by se takovými věcmi chlubil. Naši specializaci v telefonním seznamu rozhodně nenajdete.

Přešel jsem k nízkému polstrovanému křeslu a připravil si místo k sezení – odstranil jsem čtyři notně ohmatané kytarové časopisy, velký skicák s ohnutými rohy a hodně starou, v kůži vázanou bibli. Když jsem se do křesla zabořil, jedna noha se zlomila a křeslo se se mnou povážlivě naklonilo na stranu – odhaduju tak v úhlu třiceti stupňů. Nenuceně jsem se opřel o područku a tvářil se, že přesně to jsem čekal.

„Tak dobře. Když se váš přítel objeví, je to, jako by stál přímo před vámi?“

„Přesně tak. Vidím ho docela jasně. Ale to není vše. On mě… on mě. No prostě…“

Dívka si prsty přejela po obvazu na čele. Překvapeně jsem se na ni zadíval. Myslí to vážně?

„On vás bije?“

„Ano.“

„Pěstí?“

„Pěstí.“

John zvedl hlavu od šálku s kávou a zatvářil se pohoršeně. „Slyšíš to. Musí to být pěknej debil!“

Tentokrát jsem nepokrytě zakoulel očima, a jakmile se zastavily, upřeně jsem se zadíval na Johna. Nevím, jestli jste se už někdy setkali s duchem, ale pokud jste nějakého viděli, počítám, že k vám nepřiběhl a nedal vám ránu pěstí. A tipl bych si, že jste o něčem podobném ani neslyšeli. Nebo se snad pletu?

„Když se to stalo poprvé,“ pokračovala Shelly, „myslela jsem si, že mi hráblo. „Do té doby jsem–“

„Do té doby jste na duchy nevěřila,“ zopakoval jsem a dokončil za ni. „Rozumím.“ Tuhle větu slyším pokaždé. Nikdo nechce vypadat jako nějaký přitroublý duchař. „Podívejte, slečno Morrisová, nerad bych vás zklamal–“

„Slíbil jsem slečně Morrisové, že se jejím problémem budeme bezodkladně zabývat. Tím myslím ještě dnes v noci,“ ozval se John, než jsem stačil dokončit větu, čímž mi zabránil, abych do našeho hovoru vnesl aspoň trochu racionality.

„Její přítel ji straší v jejím domě v – jméno neuvádím, abych nenarušil soukromí klientky a také pro její bezpečí. Říkal jsem si, že bychom tam s ní mohli společně zajet. Na chvilku vypadneme z města a ukážeme tomu bastardovi, zač je toho loket.“

Cítil jsem, jak se mě nezadržitelně zmocňuje vztek. Především proto, že John moc dobře věděl, že tahle historka je pěkná pitomost. Pak mi to ale najednou došlo. Jo, jasně, John jí pochopitelně nevěří. Zavolal mě, protože má pocit, že by mě s ní mohl dát dohromady.

Holka s tváří jako obrázek a mrtvý přítel – pro Johna dokonalá příležitost, jak ze mě udělat atraktivního hrdinu. Jako obvykle jsem nevěděl, jestli mu mám poděkovat, nebo ho kopnout do koulí.

Hlavou mi proběhlo přesně šestnáct různých důvodů, proč bych nikam neměl jezdit, ale okamžitě se jako zázrakem navzájem vyrušily. Možná kdybych se dostal k lichému číslu, kdoví…

VYRAZILI JSME NA CESTU. V mém Fordu Bronco. Spolu s Johnem jsme Shelly přesvědčili, že by neměla řídit, protože při ráně od mrtvého přítele mohla utrpět otřes mozku,

Ale ve skutečnosti jsme oba mysleli – bez ohledu na to, zda je její příběh pravdivý nebo ne – na pana Campa a jeho podivné auto plné obřích pavouků se žlutými pásy a dlouhýma ostrýma nohama. Abyste mi dobře rozuměli, Frank se tak říkajíc na vlastní kůži přesvědčil, že temné síly nečíhají ve starých zchátralých domech nebo opuštěných lodích. Ukrývají se v naší hlavě.

Shelly seděla na sedadle spolujezdce, objímala se rukama a tupě zírala do předního okna. „Setkáváte se s podobnými věcmi často?“ zeptala se po chvíli.

„No občas jo,“ odpověděl John. „Zabýváme se tím už pár let.“

„A jak se člověk k něčemu podobnému dostane?“

„Úplně náhodou,“ řekl John. „Vlastně spíš souhrou náhod a různých událostí. Byl v tom jeden mrtvej chlap a pak ještě jeden. Jo a taky nějaký drogy. Ale to by bylo na dlouhé povídání. Teď prostě vidíme víc než ostatní. Někdy. Třeba já mám mrtvou kočku, která za mnou v jednom kuse chodí a nechápe, proč ji nechci nakrmit. Jo, a taky jsem si koupil hamburger, který na mě začal bučet, když jsem se do něj zakousl.“ John na mě vrhl letmý pohled. „Pamatuješ si na to, že jo.“

Místo odpovědi jsem jen zamručel.

Ten hamburger nebučel, Johne. On ječel hrůzou.

Shelly vypadala, že už neposlouchá.

„Říkám tomu Danteho syndrom,“ pokračoval John. Nikdy jsem od něj nic podobného neslyšel. „Čímž mám na mysli, že spolu s Davem dokážeme nahlédnout do pekla. Jde jen o to, že tohle peklo je všude kolem nás. A taky v nás. Jako mikroby, co se ti prohánějí plícemi, žílami a vnitřnostmi. Hele, koukejte! Sova!“

Oba jsme se podívali. Vážně tam byla sova.

„V podstatě jde o to,“ skočil jsem Johnovi do řeči, „že jsme pár lidem trochu pomohli a po čase se to o nás rozkřiklo.“

Měl jsem pocit, že víc informací prozatím Shelly nepotřebuje. Rozhodně jsem chtěl Johna zastavit dřív, než jí prozradí, že ten ječící hamburger snědl a nenechal z něj ani drobek.

Zastavil jsem u svého domu a vyběhl pro pár věcí. Motor jsem nechal běžet. Minul jsem hlavní vchod a zamířil k zchátralé kůlně na zadním dvorku. Otevřel jsem dveře na petlici a kuželem světla z kapesní svítilny přejel po tmavých policích:

Gumový medvídek Pú se zaschlou krví kolem očí; vycpaná a pečlivě podepřená jezevcokonda (něco mezi jezevcem a anakondou); velká zavařovačka od okurek plná kalného formaldehydu, v níž plavalo několik víc než deset centimetrů dlouhých švábů uspořádaných zhruba do tvaru lidské ruky.

Vzal jsem středověkou pochodeň, kterou John štípnul ze zdi místní stylové restaurace. Natáhl jsem se pro průhlednou plastovou láhev plnou husté zelené tekutiny, která, sotva jsem se jí dotkl, zrudla jako krev. Rozmyslel jsem si to. Vrátil jsem ji na polici a místo toho jsem si vzal velký přenosný magnetofon z roku 1987.

Vešel jsem do domu a zavolal na Molly. Otevřel jsem dvířka kuchyňské linky a sejmul víko z malé plastové nádoby s malými růžovými měkkými kousky připomínajícími školní gumu. Pár jsem jich zasunul do kapsy a rychlým krokem vyšel dveřmi ven. Pes mi běžel v patách.

Shelly žila v prostě působícím dvouposchoďovém farmářském domě pobitém bílými prkny, s nimiž ostře kontrastovaly černé okenice. Dům stál na travnatém ostrůvku v nedohledném moři obilných polí, z nichž po sklizni zbyla jen nízká strniště. Minuli jsme poštovní schránku ve tvaru krávy a nad hlavním vchodem jsme spatřili ručně malovaný nápis MORRISONOVI – OD ROKU 1962. Ve vchodu jsme se s Johnem zastavili a dost dlouho debatovali, jestli má být na konci měkké i, nebo ypsilon, a čím to je, že nám to jméno přijde nějaké divné.

Já vím, já vím. Kdybych měl něco v hlavě, místo planých řečí bych se otočil a zmizel.

John mě předešel. Otevřel přední dveře a nakročil do domu. Já jsem zalovil v kapse a vytáhl jeden z růžových kousků. Byly to maličké steaky pro psy, na kterých nechyběly dokonce ani tmavé pásky napodobující stopy od grilového roštu. Napadlo mě, že žádný pes nemůže tušit, k čemu jsou na těchhle lahůdkách černé čáry, které na nich výrobce udělal jen kvůli mně.

„Molly!“

Zatřásl jsem pochoutkou psovi před čenichem a hodil ji do domu. Molly se rozběhla za ní.

Chvíli jsme čekali, jestli neuslyšíme něco jako plácání kusů masa o stěny, ale zevnitř se ozývalo jen ťapkání psích tlapek. Nakonec se Molly objevila ve dveřích a přihlouple se na nás zadívala. Usoudili jsme, že nám uvnitř nic nehrozí.

Shelly otevřela pusu, jako by chtěla něco namítnout, ale pak si to zjevně rozmyslela a zůstala zticha. Vešli jsme do setmělého obývacího pokoje. Shelly udělala pár kroků směrem k vypínači, ale já ji pohybem ruky zastavil.

John místo toho zvedl pochodeň a přiložil k ní zapalovač. Škrtl a z pochodně vyšlehl bezmála půl metru vysoký plamen, v jehož mihotavé záři jsme se pomalu vydali na prohlídku domu. Všiml jsem si, že John si s sebou vzal termosku s kávou, z čehož bylo jasně patrné, že tahle malá „pomoc“ nám zabere celý zbytek noci. Každopádně musím přiznat, že odporná svíravá chuť Johnovy kávy člověka udrží vzhůru.

„Kde jste ho většinou viděla?“

Shelly už zase prsty běhala po sukni a místy ji nervózně mačkala, jako by ji chtěla nařasit. „Ve sklepě. A jednou taky v koupelně. Vystrčil ruku ze záchodové mísy, zrovna když jsem–“

„Jasně, rozumím. Ukažte nám dveře do sklepa.“

„Do sklepa se jde z kuchyně, ale já– já tam s vámi nepůjdu.“

„V pohodě. To ani nemusíte,“ uklidnil ji John. „Zůstaňte tady nahoře se psem. Půjdeme sami a trochu se tam rozhlídneme.“

Upřeně jsem se zadíval na Johna. Měl jsem pocit, že tohle jsem měl říct já, pokud mám hrát roli pohledného rytíře zachraňujícího dámu v nesnázích. Ve slabém světle pochodně jsme se klopýtavě vydali po schodech do sklepa. Shelly jsme nechali nahoře. Dřepla si vedle Molly a hladila ji po hřbetu.

Dole nás čekal moc pěkný moderní sklep.

S pračkou a sušičkou.

A taky ohřívačem teplé vody, z něhož se ozývalo tiché cvakání připomínající tikot hodin.

U zdi stál jeden z těch obřích mrazáků, do nichž se vejde celé prase a pizza na půl roku.

„Tady není,“ řekl John.

„Tak to je vážně překvapení.“

John zvedl pochodeň a připálil si cigaretu.

„Vypadá jako moc milé děvče, nezdá se ti?“ pokračoval po pár okamžicích typicky podbízivým tónem dohazovače. „Hodně mně připomíná Amber. Jennifeřinu kamarádku. Když jsem ji uviděl ve dveřích, v první chvíli jsem si myslel, že je to ona. Jo, abych nezapomněl, ještě jsem ti nepoděkoval, že jsi přišel. Jsem moc rád, že mi pomáháš. Podpora se vždycky šikne. Nechci říct, že bych chtěl jejích problémů nějak zneužít, to ani náhodou, ale…“

Přestal jsem ho poslouchat. Od prvního okamžiku, kdy jsme vstoupili do sklepa, mi bylo jasné, že tu něco není v pořádku. Cítil jsem to v žaludku. Sedělo mi to v hlavě jako úporně se hlásící žáček v poslední řadě v lavici u okna. John si mezitím začal hrát na detektiva. Nahýbal se nad velkým umývadlem, přes jehož okraj visel kus zmačkané bílé látky.

„No páni,“ řekl John a zvedl látku, aby si ji lépe prohlédl. „Podívej se na to.“ Byl to velký bílý obdélník s několika pásky. Vypadal jako zástěra. Tedy spíše býval bílý. Kdysi dávno. Teď byl – hlavně uprostřed – plný červených a růžových skvrn od krve, které se slévaly do velkého kruhu, takže vypadal jako dětská verze japonské vlajky. Z místní mateřské školky ale rozhodně nepocházel.

Otočil jsem se k velkému mrazáku. Znovu se mě zmocnil ten zatracený strach. Nejasný mrazivý pocit, který se mi jako závaží usadil kdesi v útrobách. Udělal jsem pár kroků a otevřel víko.

„Bože můj.“

Byl to jazyk. Ze všeho nejdřív jsem uviděl jazyk. Měkký, narůžovělý a rozhodně ne lidský. Daleko delší. Zvířecí. Byl uložený v uzavíracím igelitovém sáčku pokrytém vrstvou námrazy. Ale nebyl v mrazáku sám; spolu s ním v něm ležela spousta masa. Pořádné kusy v průhledných sáčcích a několik ještě větších v bílém papíru plném růžových skvrn.

Řeznický papír. Bílá zástěra.

„Podle mě je to jasné,“ ozval se John. „Určitě jsi slyšel o mimozemšťanech, co jen tak pro zábavu zabíjejí a rozřezávají krávy. Tuhle záhadu jsme právě rozluštili, kamaráde.“

Dlouze jsem vzdychl.

„Je to zvěřina, ty pitomče. Její táta podle všeho loví. A maso samozřejmě ukládá do mrazáku.“

Prohrábl jsem obsah boxu a našel na kost zmrzlou krůtu a nějaké klobásy. Přiklopil jsem víko a otočil se. Připadal jsem si pěkně hloupě, i když ne z toho pravého důvodu. Vůbec mi to nemyslelo. Bylo hrozně pozdě a vůbec jsem nespal. Byl jsem na smrt unavený.

John začal prohlížet šuplíky a skříňky. Rozhlédl jsem se po magnetofonu a uvědomil si, že jsme si ho do sklepa nevzali. Proč bych si s tím měl dělat hlavu? Zůstal nahoře s Shelly. Tak o co jde?

„Hele, poslouchej, Dave. Pamatuješ na toho chlápka se zatopeným sklepem? Jak nás zavolal a tvrdil, že mu v něm plave pětimetrovej bílej žralok?“

Pamatoval jsem si na něj, ale neodpověděl jsem. Bál jsem se, aby se mi nerozutekly myšlenky, které jsem už tak držel na tenkých provázcích jako balónky ve větru. Stačil trochu silnější závan a rozlétly by se všemi směry. A jen tak mimochodem, když jsme k tomu člověku dorazili, zjistili jsme, že to není žádný bílý žralok. Našli jsme tam jen obyčejného, sotva tři metry dlouhého žraloka tygrovaného, takového, jakého najdete skoro v každé zoologické zahradě. Řekli jsme tomu chlápkovi, aby počkal, až mu sklep vyschne, a pak nás zavolal. Spolu s vodou zmizel i žralok. Jako by se vypařil nebo malými prasklinami v betonu prosákl do země.

Musíš přemýšlet. Je hrozné, jak krátce člověk udrží pozornost. Něco tady rozhodně není v pořádku.

Pokusil jsem se vrátit ke svým dřívějším úvahám. Nesmím se nechat rozptylovat. Ano, myslel jsem na magnetofon. Bylo to dvojče a John ho koupil v garážovém výprodeji. Ve Starém zákoně je zajímavý příběh, jak mladý David odežene zlého ducha krásnou hrou na harfu–

Tak moment.

„Poslouchej, Johne, neříkal jsi náhodou, že ti ta dívka připomíná Amber? Že sis ji s ní v první chvíli dokonce spletl?“

„Jo, to jsem vážně říkal.“

„Amber je skoro stejně vysoká jako já. Má blond vlasy a je pěkně vyvinutá. Je to tak?“

„Jo, přesně tak. Je to vážně moc pěkná kočka. Skoro bych řekl–“

„A Shelly se jí podle tebe hodně podobá? Ta dívka, co na nás čeká nahoře s Molly?“

„Jo, podobá.“ John se mi zadíval do očí. Už mu to taky docházelo.

„Ale no tak, Johne. Shelly je malá. Úplný skřítek a navíc má tmavé vlasy. A modré oči.“

– Ukrývají se v naší hlavě –

John vzdychl, vytáhl z balíčku cigaretu, ale místo aby si ji zapálil, hned ji zase hodil na podlahu. „Do prdele.“

Zamířili jsme ke schodům. Vystoupili jsme po pár stupních a oba ztuhli. Uviděli jsme Shelly. Seděla zhruba uprostřed schodiště a jednou rukou objímala Molly kolem krku. Tvářila se naprosto nevinně. Vypadala stále stejně vystrašeně. Hrála svou roli.

Postoupil jsem o schod výš a řekl: „Na něco bych se vás rád zeptal, slečno, ehm, moc se omlouvám, ale zapomněl jsem vaše příjmení. Jakže se to jmenujete?“

„Klidně mi říkejte jen Shelly.“

„Jo, to by šlo, ale stejně bych byl rád, kdybyste mi osvěžila paměť. Hrozně nerad zapomínám a určitě bych si s tím bůhví kolik nocí lámal hlavu.“

„Morrisová.“

Přiblížil jsem se o další krok.

„No jasně, už si vzpomínám. Přesně tak jste to říkala. Morrisová.“

Další krok. Slyšel jsem, jak pod Johnem zavrzal schod. Držel se hned za mnou.

„A teď nám ještě prozraďte,“ pokračoval jsem, „čí je to dům.“

„Cože?“

„Nad vstupem je napsáno Morrison. Mor–ri–son. Ne Morris. Taky bychom byli rádi, kdybyste nám popsala, jak ve skutečnosti vypadáte.“

„Nechápu, o čem to k čertu–“

„Abyste mi rozuměla. John a já vás totiž vidíme úplně jinak. Jako dvě docela odlišné verze jedné osoby. Je fakt, že John si tím svým věčným masturbováním poškodil zrak, ale i tak si nemyslím–“

Proměnila se v klubko hadů.

Přesně tak. Její tělo se v okamžiku rozpadlo a proměnilo se v chumel divoce se zmítajících hadích potvor, které se nám kroutily u nohou. Dlouzí černí hadi se plazili jeden přes druhého a pomalu klouzali dolů po schodech. Když nás míjeli, pár jsem jich trefil botou. John před nimi mával pochodní a snažil se je držet v uctivé vzdálenosti.

Všiml jsem si, že někteří měli na šupinách barevné skvrny – místy připomínající lidské maso, místy květinový vzor na Shellyiných šatech. Na boku jednoho hada jsem zahlédl pohybující se oko se světle modrou duhovkou.

Molly vyskočila a začala štěkat – okamžitě mě napadlo, že trochu pozdě. Usilovně na hady dorážela a předváděla, jako by chtěla jednoho z plazících se hadů kousnout. Pak ale několika skoky vyběhla po schodech a zmizela za dveřmi do sklepa. Klestili jsme si cestu slizkými potvorami a stoupali za Molly. Když jsme se ale dostali ke vchodu do podzemí, dveře se před námi s ohlušujícím prásknutím samy od sebe zavřely.

Sáhl jsem po klice, která se okamžitě začala kroutit a měnit. Postupně růžověla a po chvíli získala tvar povadlého penisu, který se volně houpal a tloukl do dveří, jako by na druhé straně stál nějaký chlap a snažil se šoustat klíčovou dírku.

Podíval jsem se na Johna a řekl: „Ty dveře neotevřeme.“

Opatrně, nejistým krokem jsme sestoupili zpátky po schodech. John posledních pět přeskočil a s dunivým plácnutím dopadl na betonovou podlahu. Hadi se polekali plamene louče a rychle zmizeli pod policemi a mezi kartonovými krabicemi vyrovnanými u stěn.

A vtom se sklep začal plnit výkaly.

Z odpadního kanálku v podlaze vytékala odporná hnědá lepkavá hmota a místnost se rychle plnila nezaměnitelným puchem. Rozhlédl jsem se po okně, kterým bychom mohli vylézt ven. Žádné jsem neviděl. Výkaly se šířily z odpadu uprostřed sklepa a za chvíli se nám takřka dotýkaly podrážek bot.

John křikl: „Podívej. Támhle!“

Rychle jsem se otočil a podíval se naznačeným směrem. John z police sundal malou plastovou přepravku a položil ji na podlahu. Vyskočil na ni a nehybně sledoval, jak výkaly stoupají stále výš. Chvíli se na mě mlčky díval a pak se na mě obořil: „Co to tam proboha děláš? Nestůj tam jak solnej sloup a podívej se, kudy bychom mohli zmizet!“

Nohy jsem měl až po kotníky zabořené v nepříjemně teplé hmotě. Dobrou minutu jsem se čvachtal ve výkalech, až jsem konečně nad sebou spatřil velkou čtvercovou ventilační šachtu. Byla přímo nad kotlem a vedla do přízemí. Sloužila k odsávání vzduchu. Přebrodil jsem se k dřevěnému držáku na nářadí zavěšenému na stěně a vytáhl z něj dlouhý šroubovák. Vrazil jsem ho mezi mřížku a zeď a trochu mřížku uvolnil. Zajel jsem pod ni nehty a ucítil, jak se mi jich několik zlomilo. Nebyl to příjemný pocit, ale nedal jsem se odradit. Po chvíli se mi podařilo rámeček zachytit prsty. Jeho ostré hrany se mi zařezávaly do kůže. Plnou silou jsem zatáhl a mřížka povolila. Uviděl jsem tmavý obývací pokoj nad námi. Z horní strany průduch kryla další kovová mřížka. Vyskočil jsem a opřel se do ní dlaněmi obou rukou. Povolila a odletěla stranou. Vyskočil jsem znovu a zachytil se okrajů šachty. Pod prsty jsem ucítil koberec. Přitáhl jsem se a začal se kroutit ze strany na stranu. Posouval jsem se stále výš a výš, až se mi podařilo opřít lokty o podlahu pokoje. Vzepřel jsem se, vyzvedl se po pás nad okraj otvoru a převalil se na zem.

Podíval jsem se pod sebe do čtvercového průduchu. Nejprve jsem zahlédl záblesk světla, pak jasný plamen a nakonec celou pochodeň. John ke mně natáhl ruku. Chytl jsem ho a za pár okamžiků jsme oba stáli v obývacím pokoji a celí zadýchaní se rozhlíželi kolem sebe.

Nic jsme neviděli.

Místností se ozval rytmický zvuk, který rozechvěl vzduch. Cítili jsme jeho pulzování na spáncích. Byl to smích. Suchý, chraplavý smích, v němž nebyla ani špetka radosti. Měl jsem pocit, jako by vycházel ze stěn domu, z jeho obřích dřevěných plic potažených tenkou vrstvou omítky.

„Do prdele,“ ozval se John.

„Hele, poslouchej, Johne. Zítra si nechám změnit číslo mobilu. A nepočítej s tím, že ho ode mě dostaneš. Ale nejdřív s tím tady musíme něco udělat.“

Oba jsme znali správný postup. Nezbývalo než si s tím nějak poradit.

John mi podal svůj zapalovač.

„Zapal pár svíček a já se mezitím pořádně vysprchuju.“

Vydal jsem se do té části obývacího pokoje, kde jsme nechali magnetofon a další věci, které jsme si dovezli ode mě z domu. Molly se celou dobu držela u mě. Rozsvítil jsem pár svíček a rozmístil je na různá místa po domě – trochu se mi ho podařilo osvětlit, ale stále to uvnitř vypadalo dost strašidelně. John se sprchoval. Našel jsem si další koupelnu a smyl jsem si z nohou a bot nechutnou páchnoucí hmotu.

„Bože můj, bože můj!“ Slyšel jsem Johnův hlas i přes proud tekoucí vody. „Taková hrozná tma a navíc jsem tu úplně sám. Docela sám ve sprše! Nahý a zranitelný!“

Protože jsem neměl nic lepšího na práci, chvíli jsem se jen tak procházel po domě, až jsem po chvíli narazil na ložnici. Mrknul jsem na hodinky, vzdychl a lehl si na neodestlanou postel.

Byly skoro čtyři nad ránem.

Tohle může trvat celé hodiny. Možná celé dny. Čas. Nic jiného nemají. Uslyšel jsem Molly. Lehla si hned vedle postele. Natáhl jsem ruku, abych ji pohladil, a ona mi začala lízat prsty. Přesně jak to dělají všichni psi. Napadlo mě, proč vlastně. Už kolikrát jsem si říkal, že bych to taky vyzkoušel, až se mi něčí prsty dostanou do blízkosti pusy. Třeba u zubaře.

John se objevil asi za dvacet minut. Kolem pasu měl maličký ručník. Určitě ten vůbec nejmenší, jaký se dal v domě najít. Zastavil se a řekl tlumeným hlasem: „Mám pocit, že jsem předtím viděl průlez na půdu. Podívám se, jestli je tam dost místa, kudy bych se mohl protáhnout. A jestli tam není nějaká velká děsivá skříňka, z které by to mohlo vyskočit nebo tak něco.“

Přikývl jsem. John zesílil hlas a pokračoval jako na divadle: „Kdepak. Tady se nedá nic dělat. Uvízli jsme tu v pasti. Trochu se porozhlédnu a možná zkusím dojít pro pomoc.“

„Jasně, to bude nejlepší,“ odpověděl jsem stejně hlasitě. „Nejspíš bychom se měli rozdělit.“

John odešel z pokoje. Potřeboval jsem si trochu odpočinout. Doufal jsem, že si na chvíli zdřímnu. Duchové se rádi přikradou, když spíte. Chvíli jsem drbal Molly na hlavě a–

SPÁNEK. LÍZÁNÍ. Z nějakého dalšího pokoje jsem zaslechl tiché šplouchání. Zdálo se mi, že se od protější zdi odlepil stín a pomalu pluje místností směrem ke mně. Podobné je to s většinou snů. Vždycky vychází z něčeho, co se skutečně stalo.

Prudce jsem otevřel oči. Pravá ruka mi stále ještě volně visela přes okraj postele. Na ukazováku jsem cítil dotek drsného jazyka. Jak dlouho jsem spal? Půl minuty? Dvě hodiny?

Posadil jsem se a chvíli počkal, než si oči přivyknou na tmu. Chodbou do místnosti pronikala slabá zář svíčky, kterou jsem zapálil v koupelně. Tiše a rozvážně jsem se zvedl z postele a pomalu zamířil ložnicí do chodby. Pokračoval jsem dál. Za zvukem a za světlem. Dlaní ruky jsem přejížděl po drsné zdi a postupoval chodbou do koupelny, odkud ke mně doléhalo sotva slyšitelné šplouchání. Nebylo to šplouchání. Spíš to znělo jako chlemtání. Nakoukl jsem do koupelny.

Uviděl jsem Molly. Pila ze záchodové mísy. Otočila se ke mně a podívala se na mě takřka kočičím pohledem, jako by se ptala: „Můžu pro tebe něco udělat?“ Stále ještě rozespale jsem si uvědomil, že pije špinavou záchodovou vodu stejnou tlamou a jazykem, kterým mně ještě před chvílí olizovala ruku…

Jestli je Molly tady v koupelně, tak nemohla být v ložnici u postele.

Vzal jsem zapálenou svíčku z poličky a vydal se zpátky do ložnice. Vešel jsem dovnitř. Svíčka kolem mě vytvářela nepravidelný kruh světla a usilovně vytěsňovala stíny. Vydal jsem se k posteli a uviděl…

Maso. Desítky zabalených a teď už taky částečně rozbalených balíčků masa z mrazáku ve sklepě. Ležely úpravně, takřka obřadně vyrovnané na podlaze vedle postele, tak, že společně připomínaly lidskou postavu.

Posunul jsem se se světlem k hlavě postele, kde jsem našel zmrzlou krůtu – v originálním balení společnosti Butterball. Kousek pod ní, mezi ptákem a tělem, ležel oddělený jelení jazyk a sám od sebe se pohupoval ze strany na stranu.

Hmm. Tohle jsem ještě vážně neviděl.

Krůta, jazyk a kusy masa se zvedly ze země. Rychle jsem uskočil zpátky.

Před sebou jsem viděl člověka poskládaného z částečně rozmraženého masa, které kupodivu drželo spolehlivě při sobě. Vzepřel se na pažích z kuřecích těl obalených farmářskou slaninou a klobásovitými prsty se zabořil do podlahy. Hlavou mi z ničeho nic prolétla věta „zneužit klobásovým poltergeistem“. Chvíli trvalo, než se docela napřímil, ale nakonec stál úplně rovně. Vypadal jako maskot řeznictví, jehož majitel ujíždí na LSD, za které určitě utratil všechny vydělané peníze.

„Haló, Johne! Něco tu– něco tu máme.“

Bylo to víc než dva metry vysoké. Otáčelo to krůtí hlavou, pod kterou se volně pohupoval velký zvěřinový jazyk. Zvedlo to ruku a namířilo to na mě jednou klobásou.

„Ty.“

V tom slově byla jasná výčitka. Víc. Bylo to obvinění. Že bychom se s tou věcí už někdy setkali? Nevzpomínal jsem si, ale je pravda, že na tváře nemám právě nejlepší paměť.

„Šestkrát jsem si s tebou pěkně vytrpěl. Teď se připrav na pořádný masokr!“

Nevím, jestli se ta věc přeřekla, nebo jestli jsem špatně slyšel, ale dal bych ruku do ohně, že jsem skutečně slyšel „masokr“. Teď už to rozhodně nezjistím, takže zůstanu u toho, co jsem slyšel. Ať tak či tak, dal jsem se do běhu.

„Johne! Johne! Máme tady situaci padesát tři!“

Ta věc se vydala za mnou. Dokonale oholenýma vepřovýma nohama dupala po dřevěné podlaze. Zhasla mi svíčka. Odhodil jsem ji, protože mi už k ničemu nebyla. Po pravé ruce jsem uviděl zavřené dveře. Bezmála smykem jsem zabrzdil a trochu při tom podklouzl. Prudce jsem je rozrazil a vřítil se dovnitř.

Vrazil jsem do polic plných prádla vyrovnaného do hromádek a úderem napůl omráčený vypadl stále ještě otevřenými dveřmi zpátky na chodbu. Člověk z masa mě chytl chladnými prsty kolem krku a zvedl mě do vzduchu. Přirazil mě ke stěně.

„Měl by ses víc snažit, protože zatím je to pro mě velké zklamání. Kolikrát už jsme se spolu utkali. V poušti. Ve městě. Myslel sis, že jsi mě v Benátkách dostal, že je to tak.“

To, že ta věc dokázala pomocí povislého jeleního jazyku a zmrzlé krůtí hlavy tak dokonale formulovat slova a celé věty, mě úplně vyvedlo z míry, takže jsem málem nevnímal, co mi říká.

V Benátkách? Skutečně řekla Benátky? Co to má znamenat?

V tom okamžiku přiběhla Molly. Vypadala naprosto spokojeně. V jejím psím světě všechno zjevně běželo po drátkách. Žádný problém na obzoru.

Pak si ale všimla, že kousek od ní stojí maso, a nadšeně se zakousla do tlusté tyčky Boloňského salámu, která příšeře sloužila místo kotníku.

„AARRRRRGHHHH!!!!“

Obluda mě pustila na zem. Dopadl jsem na všechny čtyři, ale bleskurychle jsem se zvedl na nohy a jako i závod se rozběhl dolů po schodech.

Masák mě pronásledoval.

Na konci schodiště na mě čekal John.

Držel velký magnetofon, který jsem dovezl z domu.

Příšera se v polovině schodiště zastavila. Krůtí hlavou bez očí zírala na přístroj v Johnových rukou, jako by chápala, jaké jí hrozí nebezpečí.

Bože můj, jak hrozně musel ten démon ze Starého zákona řvát a skučet při pohledu na harfu v rukou mladého Davida – při setkání se starobylým kouzlem, jež dokáže proniknout každou temnotou. Moje chodící masitá zrůda věděla, co se bude dít. Uvědomovala si, že se chystáme uvolnit stejnou moc jako kdysi David.

John pomalu kývnul hlavou, jako by říkal: „Šachmat.“

Pak zmáčkl tlačítko „play“.

Místnost zaplnila hudba. Nádherná, křišťálově čistá melodie, která dokáže povzbudit i tu nejskleslejší lidskou mysl a zahnat toho nejhoršího ďábla.

Byla to písnička „Here I Go Again“ od anglické skupiny Whitesnake.

Obluda přitiskla ruce na zmrzlou krůtu – přesně do míst, kde by normálně měla uši – a padla na kolena. John držel magnetofon s velkými reproduktory jako nějaký talisman nebo posvátnou relikvii. Pomalu stoupal po schodech a čím dál víc se blížil k příšeře, jejíž tělo prorostlé žilkami tuku a chrupavek se svíjelo v bolestech.

„Tu máš!“ zaječel John a najednou vypadal, jako by měl odvahy na rozdávání. „S tímhle jsi nepočítala, co? A to byla chyba. Protože já nepřestanu, dokud z tebe nezbude jen mastnej flek!“

Obluda se chytla za břicho; myslel jsem, že v smrtelné křeči.

Jenže ona z něj vyrvala plechovku šunky, a než John stačil zareagovat, mrštila jí proti magnetofonu. Plechovka prosvištěla vzduchem jako poslední nadhoz při finále profesionální baseballové ligy.

Skvělá rána. Chodbou se rozlétly kusy roztříštěného plastu. Magnetofon vypadl Johnovi z rukou a ztěžka dopadl na schody.

John zůstal úplně bezbranný. Otočil se a začal prchat po schodišti. Příšera se napřímila a vyrazila za ním. Chytla ho za krk a druhou rukou se natáhla po mně. Já jí ale uhnul a tryskem doběhl ke stolu, z něhož jsem bleskově sebral termosku s kávou. Stejně rychle jsem se vrátil zpátky, odšrouboval zátku a obsah termosky vylil příšeře na masitou ruku, kterou držela Johna.

Obluda z napůl zmrzlého masa a kostí hrozivě zařvala. Z ruky se začalo kouřit. Objevily se na ní puchýře a pak zmizela v plamenech. Úd celý zčernal, uvolnil se z kloubu a tvrdě dopadl na dřevěnou podlahu. John byl volný. Padl na kolena a usilovně zalapal po dechu.

Obluda zařičela a jako kus masa pleskla o podlahu. Zvedla jedinou zbývající ruku a klobásou místo prstu na mě ukázala.

„Mě nikdy neporazíš, Marconi! Na moje schopnosti tvá síla nestačí. Celý dům jsem zajistila. Nemůžeš z něj uniknout!“

Zastavil jsem se, založil ruce v bok a pomalu jsem se vydal směrem k obludě. „Marconi? Myslíte doktora, otce Alberta Marconiho? Toho, co moderuje Kouzelné záhady na Discovery Channel?“

John se zvedl, přistoupil blíž a vztekle se podíval na zraněnou obludu. „Seš pěknej pitomec. Marconimu je padesát. Má úplně bílý vlasy. Dave a já nemáme tolik let ani dohromady. Tvůj úhlavní nepřítel teď nejspíš někde přednáší. Nebo se válí v hromadě peněz, který si určitě vydělal.“

Ta věc se otočila krůtou, která jí seděla na ramenou místo hlavy, ke mně.

„Něco ti navrhnu,“ oslovil jsem ji. „Zařídíme ti setkání s tímhle Marconim, abyste si mohli všechno vyříkat pěkně z očí do očí, a ty nás teď necháš jít. To je férová nabídka, co říkáš?“

„Nevěřím ti!“

„No, je fakt, že sem ho asi nedostaneme, ale s těmi svými nadlidskými schopnostmi ho určitě můžeš zničit na dálku, nebo se mýlím? Podívej, jak to uděláme.“

Zatímco jsem vytahoval mobilní telefon a vytáčel číslo, obluda na mě upřeně hleděla. Když jsem si promluvil se sekretářkou, tiskovým mluvčím, bodyguardem, spojovatelkou, ještě jednou se sekretářkou a nakonec s osobní asistentkou, dostal jsem se k člověku, kterého jsem potřeboval.

„Tady Marconi. Sekretářka mi řekla, že tam máte nějakou masovou obludu. Rozuměl jsem jí dobře?“

„Jo. Dokonale. Vteřinku počkejte. Hned vám ji dám k telefonu.“

Zvedl jsem telefon k Masákovi. „Takže domluveno?“

Ta věc se napřímila, na chvíli zaváhala a pak váhavě přikývla krůtí hlavou. Natáhl jsem telefon k její hlavě a zachmuřeně se podíval na Johna, čímž jsem mu chtěl dát na srozuměnou, že v rámci plánu B nechám obludu, aby z něj vytloukla duši, zatímco já zkusím utéct oknem. Doufal jsem, že mi rozumí.

Zasraná holka a její „mrtvý přítel“. Marconi by se takhle napálit nenechal. Na míle daleko by cítil, že to tu smrdí.

Několik klobás mi vzalo mobil z ruky.

„Takže,“ obluda zaburácela do mikrofonu, „se znovu setkáváme, Marconi. Myslel sis, žes mě dostal, ale já jsem–“

Příšera se ve zlomku vteřiny proměnila v záblesk nadpřirozeného modravého světla. Zařvala, až mi z toho málem praskly ušní bubínky, a odporoučela se z našeho světa. Na podlahu jeden po druhém pleskaly bezvládné kusy masa. Hned vedle s křápnutím dopadl můj mobil.

V domě zavládlo ticho.

„No páni. Je vážně dobrej,“ pronesl uznale John. Udělal jsem dva tři kroky a zvedl telefon. Přiložil jsem ho k uchu, abych se doktora zeptal, co přesně s příšerou provedl, ale na druhém konci už byla zase jen sekretářka. Zavěsil jsem. Doktor ani nepočkal, aby se se mnou pozdravil.

John máchl rukou do vzduchu, jako by odháněl mouchu nebo poletující smítko prachu. „No, tak tohle byla vážně pěkná hloupost.“

Zkusil jsem otevřít přední dveře. Stačilo zatlačit a bez problémů povolily. Kdo ví, možná ani nebyly zamčené. Dost dlouho nám trvalo, než jsme v domě uklidili. Nenašli jsme žádné svázané, zamčené ani rozpárané členy Morrisonovic rodiny, z čehož jsme dovodili, že alespoň v tomhle nám „Shelly“ nelhala. Majitelé domu asi byli skutečně na dovolené. Výkaly ze sklepa samy od sebe zmizely, ale poškozenou ventilační šachtu jsem opravit nedokázal. Maso jsme co nejpečlivěji naskládali zpátky do mrazáku. Až na jeden kus.

Když jsem dorazil domů, noční obloha už světlala prvními paprsky vycházejícího slunce. Otevřel jsem kůlnu a vrátil do ní polámaný magnetofon. Našel jsem si prázdnou zavařovačku, nalil do ní z velké hranaté plechovky formaldehyd a uložil do ní jelení jazyk. Postavil jsem ji na polici hned vedle mrtvolně ležící vycpané opičí pracky s dvěma nataženými prsty. Pak jsem zamkl a šupnul do postele.

– z deníku Davida Wonga

KNIHA PRVNÍ

UJÍŽDÍ

NA ČÍNĚ!

PRVNÍ KAPITOLA

Levitující „Jamajčan“

ŘÍKÁ SE, že Los Angeles by skvěle zapadlo do příběhu o čaroději ze země Oz. V jednom okamžiku působí jako malé poklidné venkovské město plné nenápadných černobílých postaviček, a pak najednou prásk – z ničeho nic se promění ve výstřední centrum s pouťovou atmosférou, jehož ulice se hemží podivnými skřítky.

Je velká škoda, že náš příběh se v Los Angeles neodehrává.

Byl jsem v malém městě Středozápadu, jehož jméno si raději nechám pro sebe. Pokud byste se chtěli zeptat proč, ujišťuji vás, že to z mého vyprávění záhy pochopíte. Seděl jsem v restauraci s názvem „Čínská ratejna“, kterou vlastnili a provozovali dva bratři z Česka. O Číně ani o jídle – alespoň soudě podle toho, co jsem viděl – toho ovšem moc nevěděli. Vybral jsem si ji, protože jsem si myslel, že mířím do mexického baru, který tu byl ještě před měsícem; podnik změnil majitele tak nedávno, že celá jedna zeď byla stále ještě pokrytá velkou, hodně neuměle působící nástěnnou malbou zachycující snědou ženu sedící na divokém býkovi. V ruce hrdě držela mexickou vlajku a pod paží měla zasunuté obří burrito velikosti pořádného selete. Celý výjev vypadal, jako by ho okopírovali z nějakého komiksového sešitu.

Město, o kterém píšu, je vážně malé – tedy dost velké na to, aby se v něm uživily čtyři podniky McDonald’s, ale jinak působí jednoznačně venkovsky. Některé ulice jsou skoro celý den liduprázdné a jen tu a tam v nich narazíte na nějakého bezdomovce. Můžete si tu zavolat taxík, který ale neprojíždí ulicemi, takže se nemůžete jen tak postavit na kraj chodníku a odmávnout si ho. Musíte si ho objednat telefonem u místní společnosti a vůz, který vám pošlou, není žlutý.

Počasí se v téhle části Ameriky velmi prudce a nečekaně mění, často den ze dne a někdy klidně i během jediné hodiny. Může za to mohutný vzdušný proud mířící z východu na západ, který se nám táhne nad hlavami jako nelítostný bůh s hadí hlavou. Zažil jsem tu dny, kdy jsme se pekli při teplotách dosahujících hodně přes čtyřicet stupňů, ale také dny, kdy jsme se třásli zimou, protože venku bylo skoro třicet pod nulou. Jo a jednou teplota během pouhých osmi hodin klesla o celých čtyřicet tři stupňů. Taky musím dodat, že se nacházíme v oblasti, kde často řádí tornáda. Každý rok na jaře se tu z ničeho nic objeví mohutné černé víry připomínající rozzuřené démony. Zvednou celý karavan do vzduchu a rozcupují ho, jako by se ocitl v obřím mixéru.

Když ale pominu tyhle menší vady na kráse, celkově to není špatné město. Vážně ne.

Bohužel tu ale hodně lidí nemůže najít práci. Máme tady dvě zavřené továrny a rychle chátrající nákupní centrum, které zkrachovalo ještě dřív, než stačilo uvítat první zákazníky. Nacházíme se jen kousek od Kentucky, tedy státu obvykle považovaného za oficiální hranici amerického Jihu, takže není divu, že se tu setkáte se spoustou dodávek ozdobených nálepkou s vlajkou konfederace a mnoha dalšími, z nichž se dozvíte, že majitelovo auto je nepoměrně lepší než všechna ostatní. No a nesmím zapomenout na záplavu rozhlasových stanic s country hudbou a neskutečné množství vtipů, v kterých nikdy nesmí chybět slovo „negr“. K městu neodmyslitelně patří taky kanalizace, jež občas funguje přesně opačným způsobem, než by měla, takže ulice jsou tu a tam plné sraček. Na každém rohu narazíte na toulavé psy, z nichž mnozí mají různé až groteskně působící deformace.

Tak dobře. Já to řeknu. Tohle město je hrozná díra.

Mohl bych vám o něm říct ještě spoustu věcí, o nichž se v propagačních příručkách místní obchodní komory rozhodně nepíše. Třeba to, že zde máme čtyřikrát víc duševně nemocných než v ostatních městech tohohle státu. Agentura pro ochranu životního prostředí tu v osmdesátých letech prováděla – samozřejmě velmi diskrétně – průzkum vodních zdrojů a snažila se najít příčinu. Po týdnu pátrání našli vedoucího inspekční skupiny mrtvého v jednom ze zdejších vodojemů, což všem připadalo trochu zvláštní, protože do vodojemu se dalo dostat jen jedinou, asi dvacet centimetrů širokou rourou. Některé z místních obyvatel taky dost překvapilo, že inspektor měl zavřené oči, ale to by bylo na dlouhé povídání, na které teď nemáme kdy.

Jo a jen tak mimochodem. Jmenuju se David. Všechny zdravím. Jednou jsem viděl, jak chlapovi z ledviny vyrostla chapadla a ta ledvina mu pak s plesknutím vypadla velkou, nechutně rozervanou dírou v zádech a chvíli se plácala po podlaze u mě v kuchyni.

Dlouze jsem vzdychl a znuděně se zadíval ven oknem Čínské ratejny. Těkal jsem pohledem po ulici a párkrát se při tom zastavil u hodin nad protější kampeličkou – ukazovaly 18:32. Čísla jasně zářila do tmy a já si uvědomil, že reportér má zpoždění. Napadlo mě, že se nejspíš zvednu a půjdu.

Nijak zvlášť se mi do toho příběhu nechtělo. Neměl jsem nejmenší chuť vyprávět, co se nám s Johnem přihodilo a co se děje v Utajeném městě (a předpokládám i všude jinde). Kdykoli se do toho pustím, připadám si jako blázen – těm, kdo mě poslouchají, tak určitě musím připadat. Jako totální trotl s hodně divokou představivostí. Seděl jsem a představoval si, jak si budu tomu chlápkovi vylívat srdce. Jak mu budu vykládat o podivných stínech, červech a Korrokovi a taky o Fredu Durstovi; jak budu zmateně žvatlat a koukat při tom na obří, špatně namalované burrito na zdi. Musel by se stát zázrak, aby to neskončilo hurónským smíchem a pořádným trapasem.

Tak to by stačilo, řekl jsem si v duchu. Teď se prostě zvedneš a půjdeš. Nebo budeš stejně jako všichni ostatní na smrtelné posteli prosit, aby ti pánbůh vrátil všechen ten čas, který jsi promarnil čekáním na lidi, kteří nepřišli.

Nadzvedl jsem se a chtěl vypadnout, ale uprostřed pohybu jsem celý ztuhl. Ucítil jsem nesnesitelnou bolest v žaludku, jako by mě do něho někdo dloubl honáckou tyčí. Znovu se mi zatočila hlava. Ztěžka jsem dosedl na lavici restauračního boxu. Další vedlejší účinky. Před očima se mi dělaly mžitky a celý jsem se třásl, jako bych spolkl zapnutý vibrátor s nevyčerpatelným akumulátorem. Podobně to probíhá vždycky, když mám v sobě omáčku. Poslední dávku jsem si dal před šesti hodinami. Párkrát jsem se pomalu nadechl a pak stejně soustředěně vydechl. Potřeboval jsem se zklidnit. Vyčistit si hlavu. Trochu se vzpamatovat. Otočil jsem se a všiml si drobné asijské servírky, která nesla vousáči na druhém konci restaurace pořádnou porci rizota s kuřecím masem. Přimhouřil jsem oči a během půl vteřiny napočítal přesně 5829 zrnek rýže. Vypěstovali ji v Arkansasu. A chlapíkovi, který ji sklízel, místní lidé říkají „Želva“.

Ne, nejsem žádný génius, což by vám bez dlouhého pobízení potvrdil táta i všichni moji bývalí učitelé z Východní střední v Utajeném městě. Nemám ani žádné nadpřirozené schopnosti. Jde jen o vedlejší účinky.

Znovu jsem se roztřásl. Celým tělem mi projel rychlý záchvěv. A spolu s ním jsem ucítil nával adrenalinu, jako když se houpete na židli a najednou se nečekaně dostanete do polohy, z níž se nemůžete vrátit zpátky, a víte, že vás čeká nezadržitelný pád na záda. Když ještě chvíli počkám, určitě to přejde. Alespoň jsem v to doufal. Navíc jsem stále ještě čekal na „Mejdan ohnivých garnátů“, jídlo, které jsem si objednal jen proto, abych zjistil, jak bude vypadat. Neměl jsem hlad.

Přede mnou na stole ležela sada příborů zabalená v bílém ubrousku. Jen pár centimetrů od ní stála moje sklenice s ledovým čajem a o dalších pár centimetrů dál se nacházel předmět, o němž se mi vůbec nechtělo přemýšlet. Pomalu jsem rozbalil příbor. Zavřel jsem oči a prsty se lehce dotkl vidličky. Okamžitě mi bylo jasné, že ji vyrobili v Pensylvánii. Ve čtvrtek. No a taky jsem zjistil, že jeden chlap si s ní v minulosti vyškrábal z podrážky psí lejno.

Prostě to jenom musíš ještě pár dnů vydržet, ozval se znovu můj vnitřní hlas odněkud z hloubi lebky. Zítra ráno nebo pozítří otevřeš oči a zjistíš, že všechno je zase úplně pořádku. No dobře, tak aspoň skoro v pořádku. Krasavec se z tebe nestane a víc rozumu nejspíš taky nepobereš. Navíc asi tu a tam uvidíš věci, z kterých–

Otevřel jsem oči a překvapením sebou trhl. Na lavici naproti mně seděl muž. Vklouzl do boxu jako duch. Vůbec jsem ho neslyšel ani necítil. Nezaznamenal jsem absolutně žádný pohyb. Je to ten reportér, s kterým jsem mluvil po telefonu?

Nebo nějaký nindža?

„Zdravím,“ zamumlal jsem sotva zřetelně, protože jsem byl vážně pořádně vyjevený. „Vy jste Arnie?“

„Jo. Přesně tak. Trochu jste si tu zdříml?“ Muž mi potřásl rukou.

„Ne, to ne. Jenom jsem chtěl něco vyhnat z hlavy. Jmenuju se David Wong. Moc mě těší.“

„Omlouvám se, že jdu pozdě.“

Arnie Blondestone vypadal přesně tak, jak jsem si ho představoval. Byl to starší muž s nepříliš pečlivě zastřiženými vlasy, hodně neudržovaným knírkem a širokou tváří, k níž se skvěle hodil pořádně tlustý doutník. Na sobě měl obnošený šedý oblek, který musel být o dost starší než já, a pod krkem se mu nadouval tlustý uzel trochu upatlané vázanky.

Řekl mi, že pracuje pro jistý celostátní časopis a moc rád by o mně a o mém příteli Johnovi napsal profilový článek. Nebyl ani zdaleka první, kdo mě o něco podobného požádal, ale nikomu před ním jsem nevyhověl. Něco jsem si o něm našel na internetu. Přečetl jsem si pár bizarně působících příběhů lidí, s nimiž mluvil, a zjistil jsem, že svým stylem tak trochu připomíná slavného Charlese Kuralta ze CBS. Zaujal mě především článek o chlápkovi posedlém sbíráním starých prasklých žárovek, na které maluje krajinky. A taky ten o ženě, co doma chová šest set koček. Ale bylo toho víc. Podle mě tohle čtou lidé, jimž dobré vychování brání chodit do obludárií. Během polední pauzy postávají kousek od svých kanceláří na chodbě u automatu na kávu a baví se příběhy výstředních lidí.

Arnie se na mě upřeně zadíval. Až příliš dlouho a soustředěně, takže si jistě všiml drobných krůpějí ledového potu na čele, bledé kůže a příliš dlouhých nečesaných vlasů. Tvářil se ale, jako by nic neviděl. Jen suše poznamenal: „Nevypadáte jako Asiat, pane Wongu.“

„To taky nejsem. Narodil jsem se v [Utajeném městě]. A změnil jsem si jméno. Myslel jsem si, že tak snadněji splynu s davem.“

Arnie se na mě tázavě podíval. Věděl jsem, že mnoho, skutečně mnoho podobných nechápavých pohledů bude následovat. „Jak jste na to přišel?“

Přivřel jsem oči a v duchu jsem ve zlomku vteřiny uviděl tváře 103 miliard lidských bytostí, které chodily po zemi od zrodu našeho druhu. Záplavu tvorů, kteří žili, umírali a množili se jako buňky jediného obřího organismu. Pevně jsem sevřel víčka a snažil jsem se soustředit na servírčina prsa. Potřeboval jsem si trochu vyčistit hlavu.

„Wong je v současnosti nejběžněji používané příjmení,“ vysvětlil jsem. „Zkuste si ho zadat do Googlu a uvidíte, kolik najdete odkazů. Trvalo by vám věčnost, než byste se dostal až ke mně.“

„Rozumím. Vaše rodina žije tady ve městě nebo někde v okolí?“

Takže jak je vidět, jdeme přímo na věc.

„Jsem adoptovaný. O svém biologickém otci vůbec nic nevím. Vlastně bych se nijak nedivil, kdybyste to byl třeba právě vy. Nejste náhodou můj otec?“

„No, myslím, že ne.“

Přemýšlel jsem, jestli tohle společenské tlachání na úvod funguje, nebo jestli je mu od začátku všechno jasné. Měl jsem podezření, že to bude spíš ta druhá možnost.

Klidně můžeš všechno vsadit na jednu kartu. Proto tady přece sedíš, nebo ne?

„Moji adoptivní rodiče se odsud odstěhovali a neřeknu vám, kde žijí. Ale raději si rychle vytáhněte pero, protože tohle si budete chtít poznamenat. Chcete něco vědět o mé biologické matce? Skončila v blázinci.“

„To pro vás muselo být hodně těžké. Co se s ní–“

„Byla to nervově labilní, na drogách závislá kanibalka, ale věřila taky na upíry a dělala do šamanismu. Když jsem byl malé batole, uctívala nějakého mocného ďábla. Každý měsíc utratila celou podporu za černé svíčky.

Je fakt, že Satan jí tu a tam prokázal nějakou drobnou službičku, ale znáte to. S ďáblem to nikdy není snadné. Vždycky to má nějaký háček.“

Arnie chvíli mlčel, ale pak se přece jen zeptal: „Myslíte to vážně?“

„Nemyslím. Tyhle nesmysly vykládám pokaždé, když jsem nervózní. Trpěla maniodepresivní psychózou. To je vše. Nedokázala se postarat o domácnost. Ale řekněte sám. Není ta první verze daleko lepší? Podle mě byste ji měl použít.“

Arnie se na mě podíval asertivním pohledem zkušeného novináře a řekl: „Myslel jsem si, že mi chcete vyprávět svůj pravdivý příběh. Přesněji řečeno svou verzi vašeho příběhu. Pokud to tak není, nechápu, proč jste se se mnou sešel, pane Wongu.“

Protože se pokaždé nechám ukecat ženskýma.

„Máte pravdu. Omlouvám se.“

„Takže, když už jsme se toho tak trochu dotkli, rád bych se zeptal na váš poslední rok na střední škole. Pokud vím, byl jste zařazen do speciální třídy s alternativním výukovým programem…“

„Jo, jasně, ale to bylo jen nedorozumění,“ zalhal jsem. „Učitelé mají rádi různé nálepky. K těm nejoblíbenějším patří ‚emocionálně nevyrovnaný‘. A tu mi taky přišili, i když ve skutečnosti jsem se jenom dostal do pár rvaček. Jako spousta normálních kluků. Běžně by z toho nikdo nedělal žádný velký problém. Duševní choroby nejsou dědičné.“

Arnie se mi dlouze zadíval do očí. Oba jsme věděli, že záznamy o mladistvých jsou veřejnosti nepřístupné, takže mu nezbude než mi věřit – nebo aspoň přijmout to, co mu říkám. Samozřejmě mě okamžitě napadlo, jak to zpracuje ve svém článku, zejména poté, co ode mě uslyší ten naprosto ujetej příběh, o nějž jsem se s ním chystal podělit.

Přelétl pohledem na předmět na stole. Z jeho pohledu jistě vypadal jako malá, docela nenápadná a nevinně působící nádobka. Velikostí připomínala špulku na nitě a byla vyrobená z hladkého leštěného kovu. Dotkl jsem se jí prsty. Její povrch byl chladný, jako by celou noc ležela v chladicím boxu. Stejně studená by ale byla, i kdybyste ji nechali od rána do večera na slunci. Myslím, že působila jako stylová lahvička na léky.

Klidně bych ti mohl jednou provždy změnit pohled na náš svět, Arnie. Kdybych ti ukázal, co se skrývá v té nádobce, už nikdy bys neměl klidný spánek. Nedokázal by ses soustředit na film. Až do smrti by ses nesmířil s faktem, že jsi členem lidské rasy. Zatím je na to ale příliš brzy. Ještě nenastala ta správná chvíle. Určitě bude stačit, až uvidíš, co mám v dodávce. Na něco podobného nemůžeš být připravený…

„Dobrá,“ začal znovu Arnie, „každopádně duševní nemoc není nic, za co by se měl člověk stydět. Něco podobného může potkat úplně každého. Všichni jsme čas od času nemocní. Patří to k životu. Ta například zrovna nedávno jsem mluvil s jedním člověkem ze Severu, vysoce postaveným a uznávaným právníkem, který před časem strávil pár měsíců v psychiatrické léčebně. Jmenuje se Frank Campo. Určitě víte, o kom mluvím.“

„Jo, trochu ho znám.“

„Frank o tom nechtěl mluvit, ale od jeho rodiny jsem se dozvěděl, že trpí halucinacemi. Skoro denně. Při nějaké bouračce si úplně zrušil auto a od té doby to s ním jde s kopce. V Den díkůvzdání vyváděl jak blázen. Jeho žena na stůl přinesla krůtu, ale podle Franka to žádná krůta nebyla. Tvrdil, že na podnosu leží do klubíčka stočené, pěkně dohněda vypečené dítě. A prý že má plnou pusu nádivky. Jak říkám, úplně mu hráblo a celé týdny pak nechtěl pozřít ani sousto. Nakonec to skončilo tak, že podobné problémy s ním byly každý druhý třetí den. Příbuzní si mysleli, že si při nehodě poškodil mozek, ale doktoři nic nenašli a vůbec si s ním nevěděli rady. Když ho znáte, víte, že si nevymýšlím.“

„Bylo to tak.“

Jenže tu nejdivnější část jsi vypustil, Arnie. To, co způsobilo tu nehodu. A taky ses nezmínil, co Frank viděl v tom autě…

„Ale teď už je Frank v pořádku,“ pokračoval Arnie, „vyléčený.“

„Tohle jste slyšel od doktorů? Tak to mu moc přeju. Vážně z toho mám radost.“

„Jeho rodina tvrdí, že jste ho vyléčil vy a váš přítel.“

„Já s Johnem? Jo, je to tak. Teda udělali jsme, co jsme mohli. Hlavně že je v pořádku. Hrozně mě těší, že se cítí dobře.“

Arniemu přelétl po rtech sotva znatelný úsměv. Nebo spíš úsměšek. Vůbec jsem se mu nedivil. Díval se na zjevně bláznivého chlapa s hodně divným střihem vlasů, podivnou malou lahvičkou na léky a především naprosto neuvěřitelnou bláznivou historkou.

Člověk za sebou musí mít pěkných pár desítek let cynického pohledu na svět, aby se zmohl na tak dokonalý ironický škleb, že je to tak, Arnie. Dělalo se mi z něj nevolno.

„Řekněte mi něco o Johnovi.“

„A co přesně byste rád věděl? Je mu kolem dvaceti pěti. Chodili jsme spolu do školy. A John není jeho pravé jméno.“

„Nechte mě hádat…“

Už zase mi před očima pochodovaly nekonečné zástupy lidí. Rychle zaplňovali zeměkouli. Jako když se plíseň rozlézá na časoměrném filmu po pomeranči. Musíš myslet na servírku. Na její prsa. Má fakt skvělý kozy. Kozy. Kozy.

„…John je nejběžněji používané křestní jméno.“

„Trefa,“ přikývl jsem. „A přesto nenajdete jediného člověka, který by se jmenoval John Wong. Klidně si to zkuste vyhledat na internetu.“

„Po pravdě, já s jedním Johnem Wongem pracuju.“

„Vážně?“

„Pojďme dál,“ řekl Arnie a nejspíš si pomyslel, že tenhle David Wong, co tu sedí přímo před ním, si docela rád vymýšlí.

Bože můj, Arnie, raději ještě chvilku počkej, až ti povím celý příběh. Jestli máš svůj detektor lži nastavený takhle jemně, za pár minut se ti rozletí na kousky a vezme s sebou půl čtvrti.

„Pokud vím, máte už s Johnem pěkných pár příznivců, že je to tak?“ pokračoval bez dlouhého váhání a zalistoval přitom v poznámkovém bloku plném podivných klikyháků a čmáranic.

„Našel jsem na webu pár diskuzních skupin, jejichž členové se bavili o vašem… koníčku. Doufám, že tomu tak můžu říkat. Takže co jste s Johnem vlastně zač? Spiritisté? Exorcisté? Nebo obojí?“

Tak dobře, nejspíš je nejvyšší čas přejít k věci.

„V kapse kalhot máte přesně osmdesát tři centy, Arnie,“ vyhrkl jsem snad až příliš zbrkle. „Tři čtvrťáky, niklák a tři centy. Razili je v letech 1983, 1993 a 1999.“

Arnie se samolibě usmál, jako by říkal „Hele, ten chytrej jsem tady já“, a vrhl na mě nevěřícný pohled. Současně ale zajel rukou do kapsy a vytáhl z ní několik mincí. Pozorně si je prohlédl a rychle se přesvědčil, že jsem měl pravdu.

Hlasitě si odkašlal a prudce udeřil pěstí do stolu. Příbory poskočily a zacinkaly. „No to mě vážně podrž! Tohle je vážně moc pěkný trik, pane Wongu.“

„Když vezmete ten niklák a desetkrát ho vyhodíte do vzduchu,“ pokračoval jsem, „postupně uvidíte pannu, pannu, orla, pannu, orla, orla, orla, pannu, orla, orla.“

„Takovým pokusem se mi zrovna teď nechce ztrácet čas.“

Napadlo mě, že bych mohl být k Arniemu shovívavý a zbytečně ho netrápit. Pak jsem si ale vzpomněl na jeho úšklebek. Potřeboval dostat pořádnou lekci.

„Vzpomínáte si na svůj poslední sen, Arnie? Běžel jste lesem a honila vás matka. Práskala vás bičem smotaným z penisů.“

Arniemu spadla brada až na prsa a vytřeštil na mě oči, jako by mu v hlavě explodovala nálož. Jeho výraz před pár minutami se mi vůbec nelíbil, ale tenhle se mi vážně moc zamlouval.

Jo, přesně tak to je, Arnie. Všechno, co jsi doposud věděl o světě, je omyl.

„Pozorně vás poslouchám, pane Wongu.“

„No skvěle. Takhle je to o hodně lepší. Vážně o moc lepší.“

Kecy. Ve skutečnosti to bude ještě o hodně horší. Vážně o moc horší.

„Začalo to před pár lety,“ pustil jsem se do vyprávění. „Jen několik roků po střední, takže jsme byli pořád ještě skoro kluci. No, takže abych neodbíhal. Byli jsme spolu s Johnem na večírku…“

JOHN MĚL V TÉ DOBĚ hudební skupinu. Ten večírek byl vlastně spíš koncert pod širým nebem ve stylu Woodstocku – na pořádně bahnité louce na břehu jezera, jen pár minut za hranicemi Utajeného města. Byl duben a slavili jsme narozeniny jednoho kluka nebo tak něco. Přesně si to nepamatuju a ani na tom nezáleží.

Byl jsem tam s Johnem a jeho skupinou. Jmenovala se „Tříruká Sally“. Kolem deváté večer jsem s kytarou zavěšenou na popruhu přes rameno vyběhl na pódium. Přivítal mě unavený potlesk části asi stovky pozvaných hostů. Skutečné jeviště jsme samozřejmě neměli. Stáli jsme na dřevěných paletách a pod nohama se nám v jednom kuse pletly oranžové šňůry vedoucí do nedaleké kůlny s elektrickou přípojkou.

Rozhlédl jsem se a na jednom chraplavě znějícím reproduktoru firmy Peavey jsem našel přilepený seznam skladeb. Stálo na něm:

Camel Holocaust

Gay Superman

Stairway to Heaven

Love My Sasquatch

Thirty Reasons Why I Dislike Chad Wellsburg

Love Me Tender

Podívali jsme se na sebe a zaujali svá místa. Byli jsme tam já, bubeník Head a tři baskytaristi Wally Brown, Kelly Smallwoodová a Munch Lombard. John hrál na sólovou kytaru, ale ten prozatím na pódiu chyběl. Ze všeho nejdřív bych se měl pochlubit, že jsem neměl ani ponětí, jak se hraje na kytaru nebo jakýkoli jiný hudební nástroj, a když jsem začal zpívat, bylo s podivem, že lidem netekla krev z uší. Psa bych tím halekáním zabil spolehlivě.

Otočil jsem ovladačem na zesilovači a přidal trochu zvuku.

„Moc rád vás tu všechny vidím a děkuju, že jste přišli. Tohle je moje skupina, Tříruká Sally. Přišli jsme vám ukázat, jak to vypadá, když do vás udeří rockový hurikán.“

Dav nezúčastněně zašuměl. Pár lidí cosi nesrozumitelného zamumlalo. Head se u bicích pustil do písničky „Camel Holocaust“. Posunul jsem si kytaru, pohodlně ji usadil na břichu a čekal na svůj nástup.

Vtom jsem se ale celý zkroutil nesnesitelnou bolestí. Podlomila se mi kolena. Oběma rukama jsem se chytil za hlavu a jako raněné zvíře jsem se zhroutil na jeviště. Během pádu jsem vzal rukou o struny a vyloudil z kytary patřičně křečovitý doprovod svého nenadálého představení. Diváci zatajili dech a jako jeden muž překvapeně vydechli. Několikrát jsem sebou škubl, předvedl pár krkolomných poloh a nakonec zůstal bezvládně ležet.

Přiběhl ke mně Munch a začal mě prohlížet, jako by byl školený záchranář. Vypadal jsem, že každou chvíli vypustím duši. Nebo spíš, že už to mám za sebou. Munch mi přiložil prsty na krk, chvíli počkal a pak se zvedl. Přistoupil k mikrofonu a oznámil:

„Dámy a pánové, je po něm.“

Převážně podnapilí návštěvníci se na sebe zmateně obraceli a jeden přes druhého křičeli. Davu se zmocňovala panika.

„Jen klid. Hlavně zachovejte klid. A věnujte mi, prosím, pozornost. Tak je to lepší. Nebudeme se zbytečně vzrušovat.“

Munch ještě chvíli počkal, až účastníci večírku úplně zmlknou.

„Takže,“ pokračoval klidným hlasem. „Především musíme odehrát koncert. Potřeboval bych vědět, jestli někdo z vás neumí zpívat a hrát na kytaru.“

Z davu vystoupil vysoký muž s dlouhými kudrnatými vlasy připomínajícími zplihlé afro. Byl to John. Měl na sobě oranžové tričko s krátkým rukávem a černou nažehlenou nálepkou s nápisem DETENČNÍ ÚSTAV PRO DUŠEVNĚ NEMOCNÉ. Poslední dvě slova ale byla přeškrtána tlustým černým zvýrazňovačem a o něco výš někdo načmáral DUŠEVNĚ MOCNÉ. Ten někdo byl samozřejmě John, který sehnal nálepku, nažehlil ji a nakonec tričko patřičně upravil.

„Tak já bych řek,“ pronesl John s dobře trefeným jižanským přízvukem, „že to s kytarou docela umím.“

Kelly ho přesně podle předem připraveného scénáře pozvala na pódium. John mi vší silou vypáčil kytaru z tuhnoucích prstů a Head s Wallym mě drsně odtáhli stranou do trávy. John si zavěsil kytaru kolem krku a zahrál prvních pár akordů písničky „Camel Holocaust“. Tříruká Sally takhle začínala každý koncert.

„Znal jsem jednoho chlapa

Ne, tohle jsem si vymyslel

Všude jenom chlupy. Chlupy! Chlupy! Chlupy!

A samí zmasakrovaní velbloudi! Zmasakrovaní velbloudi!“

Úvodní scénku si vymyslel John. Měl totiž hrozný zvyk přenášet své noční opilecké plány do dalšího dne, kdy už byl střízlivý – a navíc je neváhal realizovat. Napadaly ho zásadně ve tři po půlnoci.

Otočil jsem se na záda a zahleděl se do noční oblohy. Dobře si na to pamatuju. Byl to poslední skutečně klidný okamžik v mém životě. Pršet přestalo už před několika hodinami a na tmavém sametu jasně zářily hvězdy. Vypadaly, jako by je někdo vyčistil a dokonale naleštil – možná Bůh svým širokým, volně vlajícím rukávem. Pozoroval jsem blikotající klenoty v hlubinách nekonečna, vnímal dunivé ozvěny hudby, které se šířily zemí a prostupovaly mi celým tělem, a cítil, jak mi od mokré trávy vlhne mikina. A pak zaštěkal pes a všechno se podělalo.

Měl narezlou srst. Možná to byl irský setr nebo labrador, ale dost dobře to mohlo být i nějaké jiné plemeno. Já se ve psech moc nevyznám. Od obojku se za ním táhlo tři metry dlouhé vodítko. Divoce poskakoval mezi hosty. Vypadal jako psí šílenec nabitý neskutečnou energií. Nejspíš byl opilý radostí z nenadálé svobody. Zažíval ji možná poprvé v životě.

Zvedl nohu a vymočil se do trávy. Pak o kousek poodběhl a znovu se vymočil. Označoval si své nové území, celý obří nový svět. Vesele přiběhl ke mně. Obojek, který táhl za sebou, tlumeně šustil v trávě. Očuchal mi boty a nejspíš dospěl k závěru, že jsem mrtvý. Přesunul se ke kapse a pečlivě čichem kontroloval, jestli jsem si na cestu z tohohle světa nevzal kousek sušeného hovězího.

Když jsem zvedl ruku, abych ho pohladil, prudce ucukl a výhružně se na mě podíval, jako by mi chtěl říct: „Tak tohle na mě, kámo, nezkoušej.“

Pod krkem mu visela mosazná známka.

S vyraženým vzkazem.

JMENUJU SE MOLLY.

VRAŤTE MĚ, PROSÍM…

Následovalo jméno a adresa majitele v Utajeném městě. Pes byl dobrých deset kilometrů od domu. Napadlo mě, jak dlouho psovi trvalo, než tu známku vyrobil.

Když zjistil, že z našeho přátelství nemůže mít žádný hmatatelný prospěch, odběhl pryč. Vyrazil jsem za ním. Bez dlouhého váhání jsem se rozhodl, že ho naložím do auta a odvezu majitelům, určitě se o něj strachují. Možná patří do rodiny s malou holčičkou, která si může vyplakat oči a v jednom kuse se ptá, kdy se jí její mazlíček vrátí.

Nebo patří dvěma středoškolačkám, které se s nenadálou ztrátou vyrovnávají vzájemnou erotickou masáží…

Není právě snadné vypadat elegantně, když honíte psa. A pro mě je to skoro neřešitelný problém, protože i tak běhám jako holka. Pes se co chvíli ohlédl, aby zjistil, v jaké vzdálenosti klopýtám, a když se mu zdálo, že jsem se nebezpečně přiblížil, udělal pár rychlejších kroků. Prokličkoval jsem s ním na druhý konec louky, kde jsem uslyšel něco, z čeho mi přeběhl mráz po zádech.

Podivný vřískot. Vysoký tón připomínající zvuk píšťalky. Na celém božím světě existují jen dvě stvoření, která jsou něčeho podobného schopna: papoušek šedý a patnáctiletá puberťačka. Prudce jsem se otočil a vydal se za zvukem. Pes si mě chvíli pozorně prohlížel a pak vyrazil opačným směrem. Zastavil jsem se a rozhlédl se–

Aha. Zvuk se změnil v hihňání. Daleko od pódia, zády ke skupině, stálo v pevně sevřeném hloučku několik dívek. Uprostřed jsem uviděl černocha v dlouhém plášti. Na hlavě měl dredy, které se částečně ztrácely pod jamajským pleteným rasta baretem. Bylo jasné, že si potrpí na vzhled a rád přitahuje pozornost. Dvě dívky si dlaněmi zakrývaly ústa a s vytřeštěnýma očima vřeštěly, aby to ještě jednou zopakoval. Ještě jednou! Ještě jednou! Z jejich zvláštního chování jsem pochopil, že jsem se setkal s nejnebezpečnějším návštěvníkem společenských akcí: s amatérským kouzelníkem.

„Ty bláho!“ pronesla nejblíže stojící dívka s nepředstíraným nadšením. „Ten kluk fakt levitoval!“

Její kamarádka byla celá bledá a vypadalo, že se každou chvíli rozbrečí. Další rozhodila rukama, nechápavě zakroutila hlavou a pomalým krokem se vydala pryč.

Naivita je ostrá čepel pod hrdlem civilizace.

„Jak vysoko?“ zeptal jsem se nevzrušeně.

Jamajčan se ke mně otočil. Ze všech sil se snažil tvářit jako domorodý kněz ovládající tajemství voodoo. Nejspíš chtěl, aby se mi v hlavě rozezněla hlasitá hudba nebo tak něco. Možná uměl hrát na teremín. Kdo ví.

„Na skeptiky jsem, brácho, zvyklej,“ pronesl neznámý s částečně jamajským a částečně irským přízvukem. Myslím ale, že nejvíc chtěl znít jako drsný pirát.

„Tak mu to ukaž! Jasně, ukaž mu to!“ zaječelo několik holek.

Vlastně ani nevím, proč podobná představení nesnáším a mám tendenci je kazit. Je fakt, že si zakládám na svém skepticismu, ale tenkrát mě asi hlavně štvalo, že ten kluk se bude večer s jednou z těch holek muchlovat a já ne.

„Nejspíš nějakých patnáct cenťáků nad trávou?“ řekl jsem nasupeně. „Myslím, že se tomu říká Balducciho levitace. V televizi ji proslavil ten ňouma David Blaine, co mu věnovali celý pořad. Potřebuješ jen silné kotníky a trochu hereckého talentu, nebo se mýlím?“

A ještě pár přihlouplých podnapilých divaček…

Kluk mě zmrazil pohledem. Zmocnila se mě známá nervozita, ten zvláštní pocit, který si pamatuju ze základní školy. Dostavuje se ve chvíli, kdy si uvědomím, že jsem se svou nevymáchanou hubou prokecal k dalšímu pěstnímu souboji, a přitom vím, že od toho posledního jsem se ani trochu nezlepšil. Navíc je mi jasné, že v našem Utajeném městě, kde to koncem páteční noci na pohotovosti vypadá jako po volbách v jedné ze zemí třetího světa, chytrák jako já udělá nejlíp, když drží pusu a jde si svou cestou.

Kluk chvíli mlčel a pak mi ukázal své velké, dokonale rovné, zářivě bílé zuby. Měl to skvěle naučené.

„Tak dobře… Zkusíme něco, čím bychom na pana Skeptika udělali aspoň trochu dojem, co říkáte, děvčata? No to se podívejme. Kdy ses naposledy umýval za ušima?“

Jamajčan natáhl ruku směrem k mé hlavě a já hlasitě a naschvál pěkně dlouze vzdychl. Čekal jsem, že mi zpoza ucha vytáhne blyštivý čtvrťák. Jak jsem ale v mžiku zjistil, nedržel minci, ale dlouhou kroutící se černou stonožku. Otevřel ruku, pomalu jí otáčel a sledoval, jak mu stonožka přelézá na hřbet a pak zase zpátky do dlaně. Jedna z dívek vyděšeně zapištěla.

Kouzelník sevřel svíjející se stonožku mezi ukazovák a palec a zvedl ji vysoko do vzduchu, aby ji každý dobře viděl. V té chvíli jsem si všiml, že druhou ruku má oblepenou několika vrstvami náplasti. Zakryl jí stonožku a ta v mžiku zmizela. Holky vzdechly nadšením.

„Tak jo, s tou housenkou to nebylo vůbec špatný,“ připustil jsem a podíval se na hodinky.

„Chtěl bys, brácho, vědět, kam zmizela?“

„Ne.“ Najednou jsem se cítil celý nesvůj. Něco se mi na tom klukovi nelíbilo. „Abys mi rozuměl, já si na tyhle věci moc nepotrpím. Ale to tě nemusí nijak trápit.“

„Umím ještě spoustu dalších věcí.“

„Jasně, ale ty nejlepší triky předvádíš doma u sebe v bytě? Určitě bys mi je moc rád předvedl, jen kdybych byl opačného pohlaví a bylo mi něco kolem šestnácti, že je to tak?“

„A co takhle sny, brácho? Míváš někdy sny? Já ti je za pivo vyložím.“

Tohle je pro naše zpola zchátralé Utajené město typické. Počtem exotů v přepočtu na sto obyvatel snadno překonáme jakékoli město v celých Státech – snad jen s výjimkou San Francisca. Asi bychom to měli uvádět pod vítacím nápisem na velké zelené ceduli u vjezdu do města: VÍTEJTE V [UTAJENÉM MĚSTĚ] A NECHEJTE SI ZA PIVO VYLOŽIT SNY.

„Ale já žádné pivo nemám, takže mám asi nejspíš smůlu.“

„Tak já vám něco řeknu, velevážený pane Skeptiku. Udělám to přesně jako Daniel ve Starém zákoně. Řeknu ti, co se ti zdálo naposledy, a ten sen ti pak vyložím. Jestli se trefím, koupíš mi pivo. Co na to říkáš, brácho?“

„Tak to by bylo fakt skvělý. Chci říct, že jsi asi od přírody nebo od Boha obdařen nadpřirozenými schopnostmi, takže se nedivím, že obrážíš večírky a žebráš o pivo.“ Zvedl jsem hlavu a zdálo se mi, že jsem zahlédl ztraceného psa. Motal se kolem stánku se smaženými párky na špejli. Přikázal jsem nohám, aby se vydaly jeho směrem. Poručil jsem puse, aby tomu klukovi řekla, že nemám zájem. Nohy ani ústa nijak nereagovaly.

Bylo mi jasné, že z tohohle setkání nemůže vzejít vůbec nic dobrého, a současně jsem podvědomě cítil, že může skončit spoustou nepříjemných problémů. Ale nohy se ani nehnuly.

„Poslední sen se ti zdál dnes ráno, během té bouřky.“

Upřeně jsem se mu podíval do očí.

Pf. Náhodou se trefil. To se může podařit každému…

„V tom snu ses znovu setkal se svou dívkou Tinou…“

Tak moment, jak tohle ví–

„Vrátil ses domů a ona tam seděla u pořádně velké hromady dynamitu. V ruce držela obří detonátor, jako vystřižený z komiksu, a chystala se ho zmáčknout. Ptáš se jí, co to proboha dělá, a ona na to, že ‚tohle‘. Pak se do něj pořádně opřela a–“ Jamajčan doširoka rozhodil rukama, „–bum. Vtom jsi otevřel oči. Ten výbuch ve snu zněl docela stejně jako burácení hromu venku za oknem. A teď mi řekni, brácho, jestli jsem se aspoň trochu trefil?“

Do. Pr. De. Le.

Kouzelník se usmál. Všichni se na mě dívali a viděli můj naprosto nevěřícný vyjevený výraz. Jedna holka zašeptala: „Bože můj, on to fakt…“

Je jen málo věcí, které nesnáším víc, než když mi v přítomnosti lidí dojde řeč. Něco jsem rychle zamumlal.

Další dívka se tlumeným hlasem zeptala: „Tak trefil se, nebo ne? On to uhodl, že jo?“

Její kamarádka s havraními vlasy a černými stíny kolem očí, která stála hned vedle ní, se tvářila, jako by z ní nějaký upír vysál všechnu krev. Celá skupinka dívek mimoděk ustoupila o krok dva dozadu. Možná měly pocit, že z většího odstupu začne tenhle zmatený svět zase dávat smysl.

„Jen se na něj koukněte. Jasně že jsem se trefil,“ řekl Jamajčan a spokojeně se usmál. „Nebo o tom pochybujete, děvčata? Rozhodně ale ještě nikam nechoďte, protože tohle není všechno.“

Chtěl jsem co nejrychleji zmizet. Na pódiu z dřevěných palet jsem slyšel Johna. Právě divokým kytarovým sólem končil písničku „Camel Holocaust“. Na závěr ještě přidal vlastní text, který si určitě právě vymyslel. Ochotně – a samozřejmě zcela mimo rytmus – ho při tom doprovodil Head Feingold, pro něhož je „celý koncert jedno velké sólo na bubny“, a stejně nadšeně se přidala i celá trojice basistů. Byl jsem už na spoustě koncertů, slyšel jsem řadu začínajících skupin a taky ty zavedené, jako třeba Pearl Jam, ale musím říct, že s horší kapelou, než je Tříruká Sally, jsem se ještě nesetkal.

„Význam toho snu uhodneš snadno sám, brácho. Tvoje bývalé děvče na tebe čekalo, aby ti už podruhé udělalo z života peklo. Ale jak jsem říkal, to není všechno. Ten sen bys měl brát jako varování. Jako nápovědu.“

„Tak jo. Tak jo. V pohodě,“ odfrázoval jsem a zvedl obě ruce. „Měl jsi štěstí. Někdo ti nejspíš řekl o–“

„Ne tak rychle. Některým otázkám by se člověk neměl vyhýbat. I když jsou nepříjemné. Rozhodně to ale chce odvahu. Řekni mi, Davide, jak tvůj mozek věděl, kdy přesně se ozve ten hrom?“

Hrom? Jaký hrom? Od tohohle člověka musíš co nejdál. Raději rychle zmiz. Hned!

„Co to meleš? Tyhle kecy nebudu–“

„Ten hrom se ozval přesně v okamžiku, kdy tvoje bývalá dívka stiskla detonátor. Ale ten sen přece začal dobře půl minuty před úderem blesku a následným hromem. Jak to, že tvůj mozek věděl, jak má výbuch načasovat?“

Protože co je to za paměť, která funguje jen jedním směrem, napadlo mě okamžitě. No paráda, teď ještě začnu – nejspíš nepřesně – citovat z Alenky za zrcadlem. Na horším večírku jsem vážně ještě nebyl.

„To netuším. Vážně netuším. Ale vím, že to, co mi vykládáš, je pěknej nesmysl.“ Očima jsem těkal po okolí a snažil se nedívat na Jamajčana. Hrozně jsem se bál, že ho uvidím, jak se vznáší půl metru nad zemí. Holky se hihňaly a cosi si udiveně polohlasem vykládaly. Nejspíš si připravovaly příběh na pondělní ráno. Ať se jdou bodnout. Všichni se můžou bodnout. Nejhorší ale bylo, že ten bastard ne a ne zmlknout.

„Tyhle sny máme všichni, brácho. Zdá se ti, že seš v televizní soutěži, samozřejmě jen v titěrných slipech, v kterých by ses nikdy neukázal na veřejnosti, a přesně ve chvíli, kdy se ozve bzučák oznamující, že jsi prohrál, ve skutečném světě zazvoní telefon. Někdo ti volá, což ale tvůj mozek předem nemohl vědět. Musíš pochopit, že čas je jako oceán a ne zahradní hadice. Prostor je pramínek kouře, malý bílý obláček. A tvoje mysl je–“

„Jo, jasně. Chápu a je mi to jedno. Ať si je, co chce.“

Otočil jsem se a zakroutil hlavou. Měl jsem sucho v ústech.

Tak už zmiz, zmiz. Nesmíš tu jen tak stát a ty to víš. S tím chlapem nechceš mít nic společného.

John na pódiu táhle zpíval melancholický cajdák s názvem „Gay Superman“.

„Velbloud s nákladem zoufalství

Stoupá do výšin

Na křídlech trýznivých vzpomínek…“

„Chceš, abych ti prozradil, kde byl tvůj táta, když jsi ležel v nemocnici se zlomenou nohou?“ zeptal se mě Jamajčan, zatímco jsem k němu byl obrácen zády. Zastavil jsem se a znovu ucítil mrazení v zádech. Vlastně v celých vnitřnostech. „Možná bys rád znal jméno své spřízněné duše? Nebo to, jakým způsobem zemře.“

„Okamžitě toho nech, nebo ti řeknu, jak zemřeš ty“ – přesně to jsem mu chtěl říct, ale neudělal jsem to.

Pokračoval jsem v chůzi, ale ke každému kroku jsem se musel nutit. Měl jsem pocit, že se nepříjemně dotýkám hranic reality, jako když se vám při automobilové nehodě před očima zatočí silnice a s ní celý svět. I mně se točila hlava a podlamovala se mi kolena.

„Chceš vědět, kdy v Americe vybuchne první atomová bomba? A v kterém městě?“

Musel jsem se vší silou držet, abych se na něj nevrhl. Ale zbabělost mně jako už tolikrát předtím znovu ušetřila cestu do nemocnice. Ten kluk by mi s největší pravděpodobností nakopal zadek i bez kouzel a nadpřirozených schopností. Byl jsem tak podrážděný, že jsem měl sto chutí praštit místo něj jednu z holek. Dost možná bych ale prohrál i tak.

„Víš co, brácho, co kdyby ses i s tím svým falešným jamajským přízvukem sebral a nasedl na loď mířící na nějakou falešnou Jamajku.“ Další věc, kterou by řekl vážně pohotový člověk, co umí udělat dojem, ale mě něco podobného v té chvíli ani nenapadlo. Místo toho jsem cosi zamumlal, s mávnutím ruky jsem zmizel v davu a předstíral, že tahle debata mě už nezajímá.

„Haló! No tak moment!“ ozvalo se za mnou. „Dlužíš mi pivo, brácho! Měli jsme přece domluvu!“

Cikáni, spiritisté a vykladači tarotových karet mohou čerpat z obrovské zásobárny zkušeností nahromaděných nesčetnými generacemi jejich předchůdců. A zkušenosti jsou vždy to hlavní. O moc víc v tom není. Chladné čtení, naivita klienta a trocha dedukce. K tomu pár všeobecně platných formulací, které by seděly na úplně každého člověka–

„Cítím, že vás hluboko v duši něco trápí.“

„To je neuvěřitelné. Jak jste to mohl uhádnout! Ano, jde o mého manžela…“

– a zbytek vyvodíte z dalšího rozhovoru. Ale ten falešný Jamajčan toho o mně přece nemohl tolik vědět. Kde by to zjistil? Sledoval jsem vlastní nohy, které se namáhavě prodíraly plevelem. Ten člověk mě právě připravil o chatrnou berličku jistot, o niž jsem se až doposud opíral–

Udělal jsem pár kroků, vrazil do nějaké dívky a jako neohrabaný tučňák ji srazil na zem. Padla jako podťatý strom. Když jsem se na ni lépe podíval, ke svému zděšení jsem zjistil, že je to Jennifer Lopezová.

VÍTE, JAK POZNÁTE, že jste už příliš dlouho sami? Když pomůžete dívce na nohy a během dvou vteřin, v jejichž průběhu ji držíte za ruku, se stihnete vzrušit.

„Moc se omlouvám,“ vyhrkl jsem, zatímco Jennifer zvedala ze země láhev s pivem. „Utíkám tam od toho, však víš, od toho šarlatána. Toho blázna. Levitujícího Jamajčana.“

Měla na sobě džínové kraťasy a upnuté tílko bez rukávů. Vlasy měla stažené do ohonu. Asi bych měl upozornit, že nejde o tu slavnou Jennifer Lopezovou, ale místní holku, co se mi líbí a má náhodou úplně stejné jméno. Mému příběhu by asi prospělo, kdyby to byla všeobecně známá zpěvačka a herečka. Pokud vám to pomůže, klidně si J. Lo můžete představovat, i když ta moje se své slavné jmenovkyni podobá, jen když se od vás vzdaluje.

V té době pracovala jako pokladní v místním supermarketu pro kutily a já si dával záležet, abych kolem její pokladny pravidelně procházel s tím nejchlapáčtějším nářadím, jaké jsem v regálech našel. Měl jsem doma mimo jiné velkou dřevorubeckou sekeru, tři pytle betonové směsi a tři různá páčidla. Při poslední návštěvě jsem koupil pětikilový perlík a se zklamaným výrazem jsem se ptal, jestli vážně nemají nějaký větší. Vůbec mi neodpověděla, a když mi vracela drobné, ani se na mě nepodívala.

Teď si pečlivě ometala kousky trávy ze zadku a já měl sto chutí trochu jí při tom pomoct. Svému pokušení jsem ale odolal.

Ať si říká kdo chce co chce, není nic, co by člověku zvedlo náladu líp než testosteron.

„Fakt je mi to moc líto. Jsi v pořádku?“

„Jo, jasně že jsem. Vylila jsem trochu piva, ale jinak…“

„Co tady děláš?“

„Co by. Totéž co ty. Přišla jsem na večírek,“ řekla a neurčitě máchla rukou směrem k lidem a kapele. „No nic, ráda jsem tě viděla…“

Ona odchází! Tak už něco řekni!

„Já jsem tu, ehm, já jsem tu s kapelou,“ řekl jsem, zatímco jsem ji nenuceně sledoval – tím nejuvolněnějším krokem, který jsem měl ve svém chodeckém repertoáru. Podívala se na pódium a pak na mě.

„Ale všiml sis, že začali hrát bez tebe.“

„Ne, tak jsem to nemyslel. Já s nimi nehraju, teda ne na nějaký nástroj. Jenom jsem… no, přece jsi mě na začátku určitě viděla. Jsem ten kluk, co se skácel na zem a natáhnul brka.“

„Já přišla teprve před chvilkou.“ Trochu přidala do kroku.

Ona ti utíká! Musíš ji zastavit! Když bude třeba, klidně složit!

„Tak jo,“ zavolal jsem za ní, „určitě se ještě uvidíme.“

Neodpověděla a já jen sledoval, jak se ode mě vzdaluje. Upřeným pohledem.

Po pár okamžicích narazila na jakéhosi blonďatého kluka ve velkých kalhotách, tričku se jménem kapely a s čepicí s kšiltem na stranu. Náš krátký rozhovor a následný výjev mě natolik vyvedl z míry, že jsem úplně zapomněl na levitujícího Jamajčana, ale jen do chvíle, než…

O TŘI HODINY POZDĚJI John s dalšími členy kapely nakládal poškrábané a otlučené zesilovače, reproduktory a další zařízení do bílé dodávky, na jejímž boku byl sprejem vyveden nápis POVOZ TLUSTÝHO JACKSONA. Tak se skupina jmenovala, než si před pár měsíci změnila jméno.

„Koukni, Dave!“ obrátil se na mě John. „Jen se podívej! Věřil bys, že člověk může mít takhle strašně propocenou košili?“

„Jo, máš ji fakt děsně propocenou…“

„Jdeme všichni k Balónovi. Přijdeš taky?“

Mluvil o jedné hospodě v centru. Na to divné jméno se mě neptejte.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Za sedm hodin musím do práce.“ John na tom byl úplně stejně. Oba jsme pracovali ve stejné směně ve videopůjčovně. Jen tak mimochodem, John za poslední tři roky vystřídal šest různých zaměstnání. Z ničeho nic se za ním objevila nějaká dívka a zezadu ho objala. Nepoznával jsem ji, ale nebylo se čemu divit. Takhle to bylo pořád.

„Jo, to já taky,“ připustil. „Ale nejdřív musím Robertovi koupit pivo.“

„Komu?“

„No tomu černochovi.“

John ukázal směrem ke skupině pěti lidí, tří dívek a dvou mužů, kteří ke mně byli obrácení zády. Jeden z nich byl vysoký chlap s rezavými vlasy a vedle něj stál můj voodoo kněz s duhovým baretem a dredy.

„Vidíš ho? Je to ten v bílých teniskách.“

Nejen že jsem ho viděl, ale navíc se ke mně právě otočil. Sotva mě poznal, hlasitě na mě křikl: „Dlužíš mi pivo, brácho!“

„Ten člověk si na pivo asi vážně potrpí,“ poznamenal John. „Hele, slyšel jsem, že tu dnes večer byl někdo z nahrávací společnosti.“

„Mně se ten chlap vůbec nelíbí, Johne. Je na něm něco… něco divnýho.“

„Tobě se líbí málokdo, Dave. Je v pohodě. Vsadil se se mnou o pivo, že uhodne, kolik vážím. Trefil se hned napoprvé. Vůbec se mi tomu nechtělo věřit.“

„A ty vážně víš, kolik vážíš?“

„Přesně ne. Ale on se mýlil nanejvýš o dvě tři kila.“

„Tak dobře, především by sis měl uvědomit, že– Zapomeň na to. Ten chlap ten svůj přízvuk jenom hraje, Johne. To přece není normální. Podle mě je fakt divnej. Řekl bych, že mu o něco jde, jen nevím o co. Nech ho být.“

„‚O něco mu jde?‘ Ty teda vážně dokážeš člověka prokouknout a šmahem odsoudit. A to tě nenapadlo, že ho možná jenom vychoval otec, který se musel skrývat před zákonem? Aby se vyhnul zatčení, mluvil s falešným přízvukem. Malý Robert to od něj nejspíš pochytil a teď mluví stejně jako jeho otec.“

„To ti řekl?“

„Ne.“

„No tak, Johne. Tamhle za stromy mám zaparkovanej auťák. Pojeď se mnou.“

„A pojedeme k Balónovi?“

„Ne, to teda ne.“

„Tak v tom případě jedu Povozem tlustýho Jacksona. Ale klidně se k nám můžeš připojit. Vlastně bys mi tím udělal radost.“

Odmítl jsem. Členové kapely naložili zbytky výbavy a odjeli.

Připadal jsem si trochu osamělý. Nikoho dalšího jsem na oslavě neznal, a tak jsem se jen tak procházel a doufal, že narazím na Jennifer Lopezovou nebo aspoň zatoulaného psa. A skutečně jsem Jennifer našel. V třešňově červeném mustangu z roku 1965, kde se cicmala s tím blonďatým klukem.

Vypadal tak mladě, že nebylo vůbec jisté, jestli už dostal řidičák. Z nějakého důvodu mě to pořádně naštvalo. Nasupeně jsem se vydal ke svému japonskému úspornému autu, které působí jako podvyživené vyžle, a cestou kopal do trsů vysoké trávy, z níž létaly spršky dešťových kapek.

Pes už na mě čekal.

Přímo u auta, jako by nechápal, kde jsem se tak dlouho zdržel. Otevřel jsem mu dveře a „Molly“ spokojeně skočila na sedadlo spolujezdce. Chvilku jsem na ni nevěřícně zíral, jestli třeba náhodou nechňapne po bezpečnostním pásu, aby se jí během jízdy něco nestalo. Neudělala to. Prostě jen seděla a čekala.

Svezl jsem se za volant maličkého hyundaie. V hlavě mi vířilo snad tisíc nezodpovězených otázek. Zajel jsem rukou do kapsy pro klíče. Nahmatal jsem je, ruku jsem vytáhl – a vykřikl.

Ne jako když v nějakém krváku ječí holka, po které jde zabiják s železnými zuby a dlouhou kudlou. Jen tak obyčejně, drsně, mužně: „COŽE?!?“ Podíval jsem se na dlaň a zjistil, že mám na kůži vyrytou větu DLUŽÍŠ MI PIVO.

Nehybně jsem seděl ve tmě a zíral na ruku. Trvalo to určitě pěkných pár minut. Ucítil jsem, jak se mi dělá zle od žaludku, takže jsem nakonec otevřel dveře, vyklonil se z auta a vyzvracel se do trávy. Když jsem se vyprázdnil, odplivl jsem si a otevřel oči. V louži zvratků se něco hýbalo. Něco dlouhého a černého. Svíjelo a kroutilo se to na místě.

Skvěle, takže teď už vím, kam zmizela ta stonožka…

Znovu jsem zavřel oči, co nejpevněji sevřel víčka a ztěžka se zabořil do opěradla sedadla. Takřka současně jsem dospěl k zásadnímu rozhodnutí: pojedu domů, co nejrychleji vlezu do postele a budu dělat, jako by se nic z toho, co jsem během noci zažil, nikdy nestalo.

KDYŽ TEĎ ZPĚTNĚ VYPRÁVÍM tenhle příběh, mám chuť poznamenat něco jako: „Kdo by si pomyslil, že John přispěje k zániku světa.“ Ale já to neřeknu, protože většina z nás, co jsme s ním vyrůstali a dobře ho znali, podvědomě tušila, že John se jednou v budoucnu stane příčinou konce. Netušili jsme, jakým způsobem, ale jinak jsme o tom nijak nepochybovali.

Jednou při hodině chemie Johnovi úplně „náhodou“ vybouchl Bunsenův hořák. Byla to pořádná řacha, která dokonce vyrazila okno. Vyloučili ho za to na deset dnů ze školy, a kdyby mohli dokázat, že to udělal úmyslně, určitě by ho vykopli natrvalo. Jako mě jen o rok později.

Vykázali ho z hodiny výtvarné výchovy, kam přinesl několik velmi, opravdu velmi detailně vyvedených aktů. Byly to věrné autoportréty, jejichž jedinou nepřesností byl o dobrých deset centimetrů zvětšený penis. Zlomil si zápěstí, když vylezl na střechu kamarádovy dodávky a předstíral, že jede na surfařském prkně. Škaredě si popálil zadní stranu stehen, na nichž mu zůstaly dlouhé jizvy. Tvrdil, že šlo o drobnou nehodu při domácí výrobě petard, ale podle mě spíš s nějakými kamarády zkoušel tryskový pohon pro raketový batoh. Před rokem se mi zcela vážně svěřil, že ho v budoucnu láká kariéra politika, přestože o vysokou školu ani nezavadil. Před měsícem ale znovu změnil názor. Rozhodl se, že jeho místo je ve filmovém průmyslu, přesněji v té části, která se věnuje natáčení filmů pro dospělé.

DRUHÁ KAPITOLA

Ta věc v Johnově bytě

TMA A TEPLO. A pak nepříjemně pronikavá monofonní verze tradiční španělské písně „La Cucaracha.“

Můj mobilní telefon. Neochotně jsem otevřel oči. Víčka byla tak pevně slepená spánkem, že chvíli trvalo, než se mi je podařilo od sebe odtrhnout. Ložnice. Hluboká noc. Na podlaze to vypadalo, jako by v místnosti vybuchla bomba. Všude se válely časopisy. Odpadkový koš byl plný k prasknutí a začínal nebezpečně přetékat. Všechno bylo tak, jak jsem to zanechal.

Píííííííííííííííííp PÍÍP, PÍÍP. Pííípííípííípíííp PÍÍP, PÍÍP. PÍÍPPÍÍPPÍÍPPÍÍPPÍÍPPÍÍPPÍÍP–

Zašmátral jsem rukou po vyzvánějícím mobilu. Než jsem ho nahmatal, převrhl jsem vše, co stálo na nočním stolku u postele. Zamžoural jsem na budík, který ležel bezmocně na podlaze. Bylo čtvrt na šest. Ani ne za dvě hodiny jsem měl být v práci.

„Haló?“

„Ahoj Davide. To jsem já, John. Kde k čertu vězíš?“

Mluvil chraplavým hlasem a ztěžka dýchal, rozhodně usilovněji, než by člověk čekal. Jako by měl za sebou vysilující pěstní souboj.

„Jsem v posteli. Kde bych měl podle tebe být?“

Dlouhá odmlka.

„Nevolal jsem ti už před chvílí?“

Prudce jsem se posadil a v mžiku byl úplně probuzený.

„Cože? Něco se děje, Johne?“

„Nemůžu se dostat z bytu, Dave.“

„Co je to za nesmysl?“

„Mám hroznej strach. Myslím to vážně, člověče. Fakt hroznej strach.“

„A čeho se bojíš?“

„Nemůže to být skutečný, Dave. Určitě ne. Hrozně divně se to hýbe a ještě divněji vypadá… není to z našeho světa, nic podobného by evoluce nestvořila. Jak říkám, není to skutečný. Není. Ale přesto mě to kouslo.“

Co že ho to?!?

„Kouslo tě to?“

„Mohl bys přijet?“

Jednou John skončil v nemocnici, když omdlel za volantem auta. Naštěstí nebylo rozjeté, ale blokovalo ostatní zákazníky čekající ve frontě v místním drive-through. Měl za sebou pět nocí bez spánku a bez jídla, v jejichž průběhu do sebe lil jednu vodku za druhou a cestu k totální opilosti pravidelně urychloval různými čisticími prostředky. Dozvěděl jsem se o tom s týdenním zpožděním. Raději mi nic neřekl, protože věděl, že bych ho jinak klidně ještě v nemocnici zkopal do čtverečku.

Řekl jsem mu, že jestli se někdy ještě jednou dostane do podobného průšvihu, aniž by se mi s tím svěřil, nedostane nakládačku, ale vlastníma rukama ho umlátím k smrti a nedám mu pokoj ani na onom světě, kde budu pronásledovat jeho nesmrtelnou duši. Takže to, že byl John sjetej, nebyl sice žádný velký důvod k oslavám, ale přinejmenším jsem oceňoval, že mi tentokrát zavolal a požádal mě o pomoc.

„Za dvanáct minut jsem u tebe.“

Zavěsil jsem, nasoukal se do věcí, které jsem našel přehozené přes opěradlo židle, a ve dveřích jsem se málem přizabil, když jsem zakopl o Molly, která tam ležela stočená do klubíčka. Vyšel jsem předním vchodem a pes běžel za mnou. Venku už zase pršelo. Než jsem došel k autu a nasoukal se za volant, po zádech mi stékaly velké kapky ledového dubnového deště. Nepříjemně mě lechtaly a navíc mi promáčely celou košili. Když jsem byl asi v půli cesty k Johnovi, telefon se znovu rozezpíval. Na jasně zářícím displeji se objevilo Johnovo číslo.

„Jo, slyším, Johne. Jsi v pořádku?“

„Hrozně se omlouvám, že tě budím, Dave. Ale mám tady takovej problém a potřeboval bych, abys mě chvilku poslouchal.“

„Tak vydrž, Johne. Už jsem skoro u tebe. Volals mi před pěti minutami, pamatuješ?“

„Cože? Ne, Davide. Nejezdi. Zůstaň, kde jsi. Nebo se raději vrať domů. Něco tu se mnou je. Líp ti to nedokážu vysvětlit. Nemyslím, že by mě to chtělo zabít. Nejspíš mě to tady chce jenom držet. Dobře mě poslouchej. Potřebuju, abys zajel do Las Vegas a našel tam jednoho člověka. Jmenuje se–“

„Nejdřív se musíš trochu uklidnit, Johne. Hlavně klid. Možná to nevíš, ale meleš strašné nesmysly. Takže, teď se pěkně posadíš a budeš zhluboka dýchat. Nic z toho, co vidíš, není skutečné.“

John na chvíli zmlkl a pak se rozechvělým hlasem zeptal: „Jak zjistím, že jsi to skutečně ty?“

„Ani ne za pět minut se o tom přesvědčíš na vlastní oči. Už jsem skoro na tvé ulici. Jak jsem říkal. Teď se hlavně posaď a zkus se trochu uklidnit. Slyšíš mě, Johne?“

Žádná odpověď. V ruce jsem držel chladný ztichlý telefon. Šlápl jsem na plyn. Dešťové kapky bubnovaly do předního skla a ve velkých kalužích na rychle ubíhajícím chodníku se pod jejich údery vařila voda.

O sedm minut později jsem stál u Johnova bytu a vší silou bušil do dveří. Uběhlo dalších dlouhých pět minut a vůbec nic se nezměnilo. Pořád jsem marně tloukl na dveře. Napadlo mě, že bych měl zajít do přízemí a vzbudit domovníka, ale pak jsem vzal za kliku a zjistil, že celou dobu bylo otevřeno.

Vstoupil jsem do tmy. Nesnažil jsem se hledat vypínač, protože jsem věděl, že jediným zdrojem světla je tu stolní lampa někde vzadu v pokoji – Johna by samozřejmě ani nenapadlo udělat něco tak rozumného, jako postavit ji tak, aby se dala zapnout od dveří. Z předchozích návštěv u Johna jsem si pamatoval, že mezi mnou a lampou stojí přinejmenším dva kusy nábytku a nejspíš dvacet prázdných láhví od piva.

„Johne?“

Žádná odpověď. Váhavě jsem udělal první krok a nohou při tom shodil hromadu časopisů. Zkusil jsem je překročit, ale při došlapu jsem rozmáčkl nějaký předmět ze skla nebo porcelánu.

„Johne? Slyšíš mě? Jestli mi neodpovíš, zavolám– umf!!!“

Ucítil jsem prudký náraz. Bylo to, jako by mě složil fotbalový obránce, ale stejně dobře to mohlo být jen nadměrně přátelské objetí. Spolu s útočníkem jsme tvrdě dopadli na koberec. Náraz mi vyrazil dech.

„Skoro tě to zabilo!“ zaječel John jen pár centimetrů od mého obličeje. „Seš pěknej pitomec, víš to? Proč jsi sem pro všechno na světě lezl? Teď tu oba zařveme. Mohls přivolat pomoc, ale teď tady spolu zemřeme.“

Posadil se vedle mě a já si ve tmě všiml, že se nervózně rozhlíží po místnosti. Točil hlavou sem a tam, jako by hledal nějakého dobře ukrytého ostřelovače. Zvedl ruku a nataženým prstem se mi málem dotkl rtů.

„Pššššt. Já to nevidím. Až řeknu ‚teď‘, oba co nejrychleji vyrazíme na druhý konec pokoje. Rozumíš, tak rychle, jak jen to půjde. Myslím, že to zvládneš třemi kroky. A pak se znovu přitiskneš k zemi. Poběžíš, jako bys měl v patách samotného ďábla. Připraven?“

„Počkej, Johne, a chvilku mě poslouchej.“ Na chvilku jsem se odmlčel. Dlouze jsem se nadechl a snažil se najít ta správná slova. „Dobře víš, že si v práci nemůžeš dovolit žádnou další absenci. Když mě necháš, abych tě odvezl do nemocnice, můžeme říct, že ses přiotrávil nebo tak něco. Podle mě nebudou volat policajty. Doktor ti dá potvrzení a já pak přesvědčím Jeffa, aby tě nevyhazoval.“

„Teď!“

John se bleskurychle zvedl, udělal pár kroků a jako kaskadér se vrhl přes převrácenou pohovku u stěny. Vznesl se do vzduchu, rozhodil ruce jako hadrová panenka a s hlasitým zaduněním narazil do zdi.

Já se pomalu a zcela klidně postavil, popošel kousek doprava a rozsvítil stolní lampu na podlaze. Otočil jsem se a uviděl, že John na mě zírá zpoza převrácené pohovky. Hned vedle stálo křeslo a na druhé straně rovněž převržený kávový stolek. John si tam z nábytku vybudoval malou pevnost.

„Johne…“

Kamarád se zvedl na nohy a vytřeštil na mě oči. Pak zvedl obě ruce a sepjal je v teatrálně prosebném gestu, jako by se chystal k modlitbě.

„Ani se nehni, Dave.“ Mluvil tiše, naléhavě a zcela vážně.

„Proboha proč?“

„Pro všechno na světě, ani se nehni,“ zopakoval teď už téměř šeptem. „Vím, že mi nevěříš. Ale až se otočíš, uvěříš. Hlavně ale ne – křič. Jestli vykřikneš, je po tobě. Teď. Pomalu, hodně pomalu se otoč.“

Pomalu, hodně pomalu jsem se otočil. Přesně jak si to John přál.

Trvalo to jen zlomek vteřiny, ale v prvním okamžiku jsem nejspíš čekal, že tam něco skutečně uvidím. Cítil jsem, jak se mi zježily chloupky na zátylku, jako by mě ovanul něčí mrazivý dech. Nic tam nebylo. Vzdychl jsem a v duchu zaklel. Byl jsem na sebe pěkně naštvaný, že jsem se do toho nechal tak snadno vtáhnout.

Znovu jsem se otočil k Johnovi a povytaženým obočím mu dal jasně najevo, že nevidím nic nebezpečného, tedy pokud tou hrozbou nemá být zcela nahá, nepřirozeně svalnatá žena na velkém plakátu. Nejspíš profesionální zápasnice.

„Tam ne. Pohnulo se to,“ řekl John. „Tamhle.“ Prstem ukázal do rohu. Kousek pod strop. Opět velmi pomalu jsem se otočil, zvedl hlavu a očima sledoval směr naznačený jeho křečovitě vystrčeným prstem namířeným na zeď, kde mi chtěl něco ukázat. Bylo mi jasné, jak moc mu na tom záleží, ale já nic neviděl.

Vůbec nic.

„Tak poslouchej, Johne. Buď se mnou pojedeš do nemocnice, nebo zavolám sanitku. Rozhodně ale nehodlám–“

„Ke dveřím! Teď!“

John jediným skokem jako závodník překonal převrácenou pohovku a tryskem proběhl otevřenými dveřmi. Stál jsem na místě a sledoval, jak se sesunul na koberec a hned se zase zvedl a zběsilým během vyrazil chodbou. Uslyšel jsem tlumené bouchnutí dveří nad schodištěm, po němž se ke mně donesl Johnův vítězoslavný výkřik.

Vzdechl jsem a rozhlédl se po bytě. Našel jsem Johnovy klíče a strčil je do kapsy. Ještě chvíli jsem hledal a narazil při tom na jeho bundu, kterou nechal pohozenou na posteli. Natáhl jsem se pro ni a okamžitě ucukl bolestí. O něco jsem se bodl do prstu a okamžitě se na něm objevila krvavá skvrnka. Opatrně jsem zajel rukou do náprsní kapsy…

Injekční stříkačka s jehlou.

Jedna z těch levných na jedno použití, které kupují hlavně diabetici. Uvnitř zůstala trocha tekutiny a byla úplně černá. Jako vyjetý motorový olej. Odlomil jsem jehlu, hodil ji do koše a stříkačku jsem schoval do kapsy u kalhot. Nikdy předtím jsem se s podobným problémem nesetkal, takže jsem samozřejmě netušil, jestli ji doktor nebude potřebovat, aby zjistil, co je uvnitř. Pokud ne, určitě pro ni najdu nějaké jiné využití. Můžu ji třeba vrazit Johnovi do zadku.

Prohledal jsem mu kapsy, jestli v nich náhodou nenajdu nějaké lahvičky, krabičky, dýmku nebo něco jiného, z čeho bych mohl uhádnout, jaká látka mu právě obíhá v těle a krvi. Objevil jsem jen prázdný balíček od cigaret a zmačkanou stvrzenku od společnosti FedEx, jejímž prostřednictvím něco posílal kamsi do Nevady.

Začínal jsem si připadat jako čmuchal slídící v cizím bytě, takže jsem toho raději rychle nechal. Vyšel jsem na chodbu a zamkl za sebou dveře. Sešel jsem po schodišti a před domem našel Johna. V prudkém dešti si to rázoval sem a tam po parkovišti. Měl pevně zatnuté pěsti, jako by čekal, že z dveří v přízemí vyběhne sám temný bůh Cthulhu. Hodil jsem mu jeho bundu a nakázal, aby nasedl do auta. Otevřel dveře a ztuhl hrůzou.

„Už zase?“ štěkl jsem podrážděně. „Co je to tentokrát?“

John zíral na Molly, jako by viděl chlupatého ďábla.

„Johne?“

„Jo… nic se neděje. Kdys toho psa našel?“

„Ty ho znáš? Běhá za mnou jako, no prostě jako zatoulanej pes.“

„Nevím. Ale na tom teď nezáleží. Raději co nejrychleji zmizme, než… se nám v patách vydá něco jiného,“ řekl John a významně se podíval na činžák, v němž měl svůj byt.

Nasoukal jsem se do auta, ale nenastartoval.

John vrhl další pohled na dům a obrátil se ke mně: „Jen mi řekni, žes to taky viděl. Víc po tobě nechci.“

„Nic jsem neviděl. A ty mi raději řekni, co je tohle.“

Ukázal jsem mu injekční stříkačku. John si protřel oči. Působil hrozně unaveně.

„Neměl by ses toho dotýkat. Kolik je hodin?“

„Něco po páté. Samozřejmě ráno.“

„A co máme za den?“

„Pátek večer, teda chci říct sobotu ráno. Mám pocit, jako by byl teprve pátek, protože jsem skoro nespal. A pokud si vzpomínáš, dnes jdeme oba do práce.“

„Neměl jsi sem chodit.“

„Volal jsi mně a prosils, abych přijel.“

John se opřel do sedadla a zavřel oči. Chvíli jsem myslel, že usnul. Nakonec je znovu otevřel a zamumlal: „Vážně jsem ti volal? A kdy?“

„Pověz mi, co je to za matroš, Johne. V nemocnici to určitě budou chtít vědět. Myslím, že je to první věc, která je bude zajímat. A raději si pospěš, než mi tady usneš.“

„Jo, už si vzpomínám. Volal jsem ti. Není to snadné. Všechno se mi to v hlavě nějak motá. Volal jsem a volal. Jako bych střílel z pušky. Mířil jsem na všechny strany a doufal, že něco trefím. Nejspíš jsem ti volal aspoň dvacetkrát.“

„Dvakrát. Volals mi dvakrát, Johne. A teď mi odpověz na mou otázku.“

„Opravdu dvakrát? Byl jsi v tom telefonu hrozně divnej. Víš, co si myslím? Myslím si, že ti odteď budu volat tak dalších osm devět let. A všechno to budou telefonáty z dneška. Nějak jsem si nemohl pomoct. Byl jsem hrozně zmatený. Nedokázal jsem se zorientovat v čase, jako by mi protékal mezi prsty… za tři roky ode mě dostaneš hlasovou zprávu a bude to vážně psina.“

Strčil jsem injekční stříkačku zpátky do kapsy a nastartoval motor. John se ke mně natáhl a chytil mě za zápěstí. Třeštil na mě oči a vypadal hrozně vyděšeně.

„Počkej. Kam to jedeme? Kde budeme před tou věcí v bezpečí?“

„Na pohotovost, Johne. Tuhle hru s tebou nehodlám hrát. Netuším, co jiného bych měl udělat, a hlavně nemám ani ponětí, jak za tu nemocnici zaplatíme. Seš pořádně sjetej, nebo jak se tomu mezi doktory správně říká. Možná z toho dělám zbytečnou vědu, ale možná taky ne. Třeba by úplně stačilo, kdyby ses z těch sraček, cos do sebe napumpoval, vyspal. Fakt nevím, protože nejsem feťák a nejsem ani doktor.“

„Ne. Do nemocnice nejedu. To by k ničemu nebylo. Pojedeme k tobě nebo tak někam. Hlavně odsud musíme co nejrychleji zmizet.“

Zbytek naší konverzace si za nic na světě nedokážu vybavit. Nejspíš se v hloubi duše stydím. Takže abych to zkrátil. Nakonec to dopadlo tak, že jsem se Johnem nechal přemluvit. Nejeli jsme do nemocnice, protože mi podle všeho daleko víc záleželo na tom, jestli mě má rád, než na tom, jestli bude žít, nebo umře. Fakt je, že jsem se toho večera, té noci, choval jako ten nejubožejší, nejsobečtější, nejbídnější zbabělec, jakého kdy svět viděl.

Takže, jakou jsme měli volbu. Oba jsme byli pořádně vystrašení, i když každý z jiného důvodu. John hledal bezpečí a já potřeboval trochu dřívější normality, abych se mohl vzpamatovat.

Netuším, proč jsme se rozhodli jet k Dennymu, ale přesně tam jsme skončili. Možná, protože jsme to tam znali, bylo tam dost světla a spousta lidí. Sedli jsme si do jednoho z boxů a mlčky do sebe lili jeden šálek kávy za druhým. John kouřil své cigarety a co chvíli se nejistě díval směrem k oknu. Já jsem sčítal vzácné vteřiny bez dalších šílených výstřelků. Ubíhaly minuty a já pomalu začínal věřit, že to nejhorší už máme za sebou a teď se to bude už jen zlepšovat. Hrozně jsem tomu chtěl věřit. To jsem se ale kolosálně mýlil.

„Tak co?“ obrátil jsem se na Johna. „Jak se cítíš? Už je ti líp?“

„Viděl jsem divný věci. Myslím dnes v noci. Předtím i potom, co jsem…“ Nedořekl a jen dlouze potáhl z cigarety.

„Dobře,“ pokývl jsem hlavou. „Trochu si to rozebereme. Neznáš náhodou jméno té drogy?“

„Robert tvrdil, že je to sójovka. Ale teď už si myslím, že to nebyla skutečná sójová omáčka. Nejspíš té věci jenom tak říká.“

Robert? Jo, jasně, už vím. Robert, ten falešný jamajský kouzelník z večírku. Bylo mi jasné, že tohohle Roberta budu muset najít a trochu si s ním popovídat.

„Takže Robert?“ zeptal jsem se. „A znáš taky jeho příjmení?“

„Marley.“

No jasně. Jak jinak by se taky měl jmenovat.

„Takhle se ti představil?“

„Jo. Nechtělo se mi do toho vrtat.“

„A taky ti dal tu–“

Ozval se můj telefon Zvonění znělo tak trochu jako ranní cvrlikání ptáků. Nevěnoval jsem tomu pozornost. Kdo mně může takhle brzy po ránu volat? Že by Tina – uplakaná a snad pošesté žadonící, abychom se dali zase dohromady, protože sedí sama doma a je jí strašně smutno? Nebo Jennifer Lopezová, která došla k závěru, že mě neměla na večírku odmítat a teď by si se mnou ráda zahrála oblíbenou společenskou hru „Kam se nám schoval panáček“?

„Jo. Dal,“ odpověděl John. „Stáli jsme na parkovišti u Balóna. Bylo už po zavíračce a byli jsme pořádně opilí. Kouřili jsme společně jointa; Head a Nate Wilkes na lžičce rozdrtili nějaký prášky a pak to vdechovali nosem. No a byly tam… prostě další věci. No nic. Dali jsme si ještě pár piv a–.“

Pííííííííp, PÍP, PÍP…

„A pak ten Jamajčan odněkud vytáhl tu sójovku. Říkal: ‚Otevře ti to dveře do úplně jiných světů, brácho.‘ Chtěli jsme, aby to napřed zkusil sám, a viděli jsme, že se mu nic nestalo. Teda že neumřel, nebo tak. Zdálo se, že se mu ještě o hodně zvedla nálada a pak… on se Dave – vím, že se mi to jen zdálo – úplně scvrknul. Měřil tak nanejvýš metr. Smáli jsme se, až jsme se málem zadusili, a pak se zase najednou vrátil do původní velikosti.“

„A tys tu sračku i tak zkusil?“

„To si snad děláš srandu, ne? Copak bych si to mohl nechat ujít?“

Telefon na sebe už zase upozorňoval svým neodbytným elektronickým popěvkem.

„A zkusil to i někdo další?“

„Ty ten hovor nepřijmeš?“

„Ještě jednou se vyhneš odpovědi a já vyskočím, oběhnu stůl a dám ti jednu přímo mezi oči. Neuhýbej pohledem a dívej se na mě. Dobře víš, že to myslím vážně. Už mám dost těch tvých–“

„Není to tak jednoduché, Dave. Všechno se mi plete. Jako by tě nechali dívat se na deset filmů najednou a pak po tobě chtěli, abys podrobně popsal jejich děj. Ta věc… Já si, Dave, pamatuju i věci, které se ještě nestaly… chci říct, které se nikdy nestaly. Působí to ještě teď. A pak je tady ta věc s Vegas. Jeli jsme do Las Vegas? Myslím ty a já?“

Telefon začal potřetí zvonit. Možná spíš počtvrté. Přestal jsem to počítat.

„Ne, Johne. Nikdy jsme tam nejeli, ani jeden z nás. Jsi jediný, kdo vyzkoušel tu věc?“

„Nemám tušení. Přesně to se ti snažím celou dobu říct. Vyrazili jsme k Robertovi, ale Head a ostatní kluci s námi nejeli. Myslím, že se lekli té injekční stříkačky a jehly. I tak ale byla u Robertova karavanu nějaká společnost. Nejspíš se tam přesunuli poslední vytrvalci z večírku. A teď už konečně prosím tě, vážně tě hrozně prosím, vezmi ten telefon a vypni ho, nebo se z té pitomé vyzváněcí melodie za chvilku zcvoknu.“

„Tak moment. Tohle si musíme ujasnit. Ty sis vzal něco, z čeho měl Head strach? Head, který vyzkoušel tu sračku, co zabila Rivera Phoenixe, jen aby dokázal, že vydrží víc než on?“

„Musíš pochopit, Dave…“

„V pořádku, v pořádku.“

Vytáhl jsem mobil, otevřel ho a připlácl si ho na ucho.

„Co je?“

„Ahoj, Davide? To jsem já.“

Bože můj. Zmocnil se mě zase ten zvláštní mrazivý pocit. Jako bych ztratil kontakt s realitou. Káva v žaludku se mi ve vteřině změnila v tekutý dusík.

Z telefonu ke mně John.

Nebylo o čem diskutovat. Volal mi kluk, který seděl přímo proti mně, klidně kouřil a rozhodně neměl nikde poblíž ucha telefon.

Podíval jsem se na Johna a řekl do telefonu: „Je to hlasová zpráva?“

„Cože? Není. Nevím, jestli jsme už spolu dnes v noci mluvili, ale nemáme moc času. Myslím, že jsem ti volal a chtěl jsem, abys za mnou přijel. Pokud je to tak, prosím tě, nejezdi. A dá rozum, že jestli jsem ti nevolal, samozřejmě nejezdi taky. Ale hlavně jde o tohle. Potřebuju, abys zajel do Las Vegas. Je tam jeden chlápek–“

„Kdo volá?“

John, který seděl pořád proti mně v našem boxu, se na mě tázavě podíval. Z telefonu se ozvalo:

„To jsem já, John. Slyšíš mě dobře?“

„Jo, slyším tě skvěle a stejně dobře tě vidím,“ řekl jsem rozechvělým hlasem. „Sedíš tady přede mnou.“

„Tak dobře, v tom případě si se mnou promluv osobně. Ještě počkej. Nevypadám, jako bych byl nějak zraněný?“

„Cože?“

„Do prdele! Někdo je u dveří.“

Cvak. Telefon ztichl.

Seděl jsem tam s telefonem stále stejně pevně přitisknutým k uchu a najednou se cítil hrozně unavený. Víc, než si dokážete představit.

KDYBYCH U DENNYHO seděl s někým jiným než s Johnem, určitě bych si myslel, že jsem se stal obětí nějakého opileckého žertu. To, že nejde o Johnův dobře promyšlený vtípek, jsem věděl ze dvou důvodů: za prvé, John moc dobře ví, jaký jsem, když mě někdo pořádně naštve, a rozhodně by takhle neriskoval, a za druhé, tohle nebylo ani trochu vtipné.

Hodně mě to vyděsilo. Měl jsem pořádný strach, možná vůbec poprvé od doby, kdy jsem byl ještě malý kluk. John vypadal pobledle a na pokraji zhroucení – nebo smrti. Zábly mě a potily se mně nohy, kontaktní čočky v očích mě svědily a mozek se úporně dožadoval chybějícího spánku. Měl jsem sto chutí vzít telefon a spálit ho. Pak bych se vrátil domů, zamkl dveře a zachumlal se ve skříni pod deku.

Bylo mi jasné, že takhle vypadá zlomový okamžik v lidském životě. Právě jsem ho prožíval. Připravoval jsem se na něj od samého začátku?

Od prvního dne mi připadalo, jako bych tančil nějaký divoký složitý tanec. Všichni kolem se postupně učili správné kroky, ale já na ně nemohl přijít. Pořád znovu a znovu jsem padal na podlahu a znovu a znovu jsem se celý zkrvavený a ponížený zvedal na nohy. Všude jsem viděl jen pohoršené tváře lidí, kteří čekali, až vypadnu a přestanu jim kazit zábavu.

Chtěli mě vystrnadit ven, tam, kde se v chladu třesou další podobní exoti. Zkrachovalé existence, zlomení lidé, kteří umí pouze se slzou v oku sledovat, jak se jejich normální spoluobčané těší z nových nablýskaných aut, budují si kariéru a užívají si manželský život a dovolenou s dětmi.

Tihle exoti jen bezcílně marní život a snaží se přijít na to, jak to, že je vyhodili z večírku. V jednom kuse blábolí cosi o všeobecném spiknutí, spřádají konspirační teorie a snaží se oslnit zprávami o setkání s yettim. Jejich kontakty s normálním světem vždy provází trapné tlachání, tlumený smích, skryté úsměšky a zoufalé pohledy lidí kolem. Nejhorší ze všeho je ale soucit.

Onoho dubnového rána jsem cítil, jak mě z vyhřáté restaurace vystrkují ven do zimy za ostatními zoufalci a docela jasně jsem slyšel, jak se za mnou zavírají dveře.

Vítej ve světě svobodných bláznů, Dave. Zanedlouho si založíš vlastní webovou stránku a v jednom dlouhém odstavci se na ní vypíšeš ze všech svých zážitků.

Bylo mi, jako bych umíral.

„TO JSEM BYL JÁ?“ zeptal se John. „Byl jsem to já, že jo?“

Zadíval jsem se na svůj šálek s kávou a chvíli uvažoval, jestli nemám jeho obsah Johnovi chrstnout do obličeje.

„Moc se omlouvám, Dave. Vážně je mi to líto. Nechtěl jsem ti narušit tvůj spánkový rytmus a omlouvám se taky za všechno, co se stane, za ty lidi, co… ehm, za ty lidi, co vybouchnou.“

Než skončil, stál jsem na nohou a mířil ven. John šel za mnou. Asi se zastavil u pokladny a zaplatil, ale jistě to nevím. Otevřel jsem prosklené dveře, vyšel ven a vylovil z kapsy klíče od auta. Když jsem otevřel dveře k místu řidiče, Molly vyskočila jako zběsilá na chodník a začala na mě zuřivě štěkat. Dívala se přímo na mě a štěkala jak smyslů zbavená. Po chvíli odběhla na druhou stranu prázdného parkoviště, otočila se a znovu párkrát zaštěkala. Pak udělala dalších pár kroků a zase se dala do štěkání.

„Podle mě chce, abychom šli za ní,“ řekl John.

Poodběhla po chodníku, zastavila se a pohledem zkontrolovala, jestli ji sledujeme. Vklouzl jsem do auta, vycouval z parkovacího místa a rozjel se přesně opačným směrem, než kterým utíkal pes.

Zpočátku se mi zdálo, jako by k tomu měl John nějakou poznámku, ale když uviděl, jak se tvářím, nejspíš si to rozmyslel a raději mlčel. Zdálky ke mně nejasně doléhal štěkot psa, který běžel za autem. Zahnul jsem na hlavní silnici a dál si ho nevšímal. V autě vládlo napjaté ticho.

Trvalo dost dlouho, než se John osmělil a váhavě se zeptal, kam jedeme.

„Jedeme do naší zasrané práce, Johne. Je šest hodin a měli bychom otevřít. Nevím o nikom, kdo by to vzal za nás.“

John na moje slova nijak nereagoval. Sklopil si trochu víc opěradlo sedadla, odvrátil hlavu a bez jediného slova sledoval oknem na straně spolujezdce rychle míjející výkladní skříně obchodů a několik málo časně ranních běžců. Když jsem se ho po chvíli zeptal, jak se cítí, nedočkal jsem se žádné odpovědi. Viděl jsem ale, že stále ještě dýchá.

A to bylo dobré. Asi jenom usnul. I to mi připadalo prospěšné.

Jestli se mu přitíží a umře, počítej, Roberte Marley, že tě najdou někde ve škarpě.

Zastavil jsem na červené. Cítil jsem se pitomě jako pokaždé, když jsem zabrzdil na úplně prázdné silnici jen proto, že mi to přikázala barevná žárovka. Ale společnost si mě takhle dokonale vycvičila. Protřel jsem si oči a hlasitě vzdechl. Měl jsem pocit, že jsem na celém světě úplně sám.

Žuch!

Škrabání na okno.

Znělo to jako zvířecí drápy.

Trhl jsem sebou a otočil se za zvukem.

Byly to drápy.

Mollyiny. Stála na zadních a předními tlapami se opírala o okno.

„Haf!“

„Zmiz!“

„Haf!“

„Ticho!“

„HAF!“

„No tak! Řekl jsem ticho! A dej ty pracky z mého auta!“

„HAF! HAF! HAF!“

„Zmlkni! Zmlkni! Zmlkni!“

Tahle scénka trvala daleko déle, než jsem ochoten přiznat, a nakonec skončila tak, že jsem vylezl z auta, sklopil přední sedadlo a počkal, až Molly naskočí dozadu. Ano, je to tak. Na pěkně klikatou šikmou plochu, po níž jsem se toho večera vydal, jsem se ve skutečnosti dostal jen proto, že jsem prohrál svůj spor se psem.

Molly očichala Johna a hlasitě na mě štěkla. V malém prostoru auta zněl její hlas jako burácení hromu. John se ale ani nehnul.

„Co po mně chceš?“

V dané chvíli mi to přišlo jako naprosto rozumná a logická otázka.

Ten pes měl zjevně nějaký konkrétní záměr a nemínil mi dát pokoj, dokud se podle něj nezařídím.

„Co je? Pleteš si mě se svým pánečkem? Nebo snad malý Timmy spadl do nějaké pitomé studny a ty chceš, abych ho vytáhl? Nebo o co ti–“

Zastavil jsem se a upřeně se zadíval na malou kovovou známku, která se houpala na obojku.

Jmenuju se Molly.

Vraťte mě, prosím…

Molly přestala štěkat.

TEN DŮM STÁL pěkný kus cesty za městem, nedaleko továrny na chemické čističe odpadů. Po chvíli jízdy jsem zahnul doprava a Molly okamžitě dostala další záchvat. Jakmile jsem se otočil a vydal zpátky na hlavní silnici, přestala štěkat.

Pak jsem uviděl velký, notně zchátralý viktoriánský dům. Stál úplně sám na konci ulice a já okamžitě pochopil, že mě pes navedl na správnou adresu. Netuším, jestli něco takového psi dokážou, ale v té chvíli jsem ani trochu nepochyboval, že ten na zadním sedadle to skutečně zvládl–

„No to mě podrž.“

Ne, tohle jsem si nemyslel. Řekl jsem to pěkně nahlas, i když mě v autě nikdo neposlouchal. Něco mi v hlavě tak prudce scvaklo, že jsem sebou škubl, jako bych dostal ránu proudem.

Ten dům jsem znal. Okamžitě se mi vybavila oslava z předchozího večera. Vzpomněl jsem si na velkého rezatého kluka, který stál vedle Roberta, našeho falešného Jamajčana. Byl ke mně otočený zády, ale věděl jsem, kdo to je.

Velkej Jim Sullivan.

A tohle byl jeho dům.

Velkej Jim Sullivan se mnou chodil do školy, jen o ročník výš. K tomu byl o dobrých patnáct centimetrů vyšší a vážil přinejmenším dvakrát tolik co já. Mezi místními lidmi se proslavil pokusem o přepadení auta. Skončilo to tak, že Jim, který seděl uvnitř, útočníkovi vytrhl z ruky zbraň (při tom mu z ukazováku položeného na spoušti serval kůži) a jeho vlastním revolverem mu málem rozmlátil hlavu. Následně Jim toho nešťastníka navštívil v nemocnici a několik hodin mu předčítal z Bible. Jednou dokonce vyhrál v souboji se Zachem Goldsteinem, když ho vlastníma rukama přehodil přes zábradlí.

Já se toho kluka odjakživa bál, a dokonce i teď jsem uvažoval, že nebudu zastavovat, vyhodím psa z okna a co nejrychleji zmizím.

Jo, ještě jsem se nezmínil, že Jim měl sestru.

Říkali jsme jí „Okurka“. Na její skutečné jméno jsem si nemohl za nic vzpomenout.

Byla o pár let mladší než já a chodila do speciální třídy. Hodně lidí si myslí, že její přezdívka má nějakou spojitost se sexem, ale tak to není. Ve skutečnosti je to narážka na mořské okurky, které mají zvláštní obrannou strategii. Když se setkají s predátorem, vyvrhnou část svých vnitřností a doufají, že nepřítel se s nimi spokojí a jim dá pokoj. V tomhle směru mi můžete věřit, protože o tom něco vím. Tu přezdívku jsem vymyslel já.

Fakt je, že Jimova sestra hodně zvracela, a když říkám hodně, myslím strašně moc. Jen ve škole se jí to přihodilo tak dvakrát do týdne. Zvracela na zem i na lidi. Netuším, co přesně to zvracení způsobovalo, ale vím, že měla vůbec hodně různých potíží, i když na druhou stranu aspoň dostala docela vtipnou a chytrou přezdívku. Takže aspoň malá útěcha.

Během posledního roku na škole, když mě poslali do programu pro mládež s výchovnými problémy, mě jednou Velkej Jim slyšel, jak sestře říkám přezdívkou, a já pak žil v neustálém strachu, že si na mě někde na parkovišti počká a roztrhá mě na cucky. Nejhorší ale byla představa, že zatímco mi z pusy poteče krev a všude kolem budou létat vyražené zuby, celou tu dobu, co mě bude mlátit, budu vědět, že jsem si tu nakládačku zasloužil.

Takže Velkej Jim byl včera na večírku. S Robertem? Co z toho plyne? A proč si tam vzal svého psa? Vodí ho snad s sebou na všechny večírky? Možná přišel o zrak a Molly je jeho slepecký pes. Nebo třeba měla Molly zrovna narozeniny a chtěl jí udělat radost.

Připadal jsem si jako idiot. Trmácím se s tím pitomým psem přes celé město a navíc se při tom vystavuju vážnému nebezpečí fyzického útoku, když úplně stačilo nechat ho na večírku, kde byl se svým pánem.

Usilovně jsem přemýšlel, jak to teď s Velkým Jimem zaonačit. Hlavu jsem měl plnou posledních zážitků. Musel jsem myslet na Johnovu sójovku, Roberta a samozřejmě taky Jimova neobyčejně inteligentního psa.

Moment. Na příjezdové cestě nestojí auto.

Co to může znamenat? Možná se Jim včera v noci pořádně zhulákal a teď vyspává opici u své přítelkyně.

Nesmysl. Všichni přece vědí, že Velkej Jim nepije a rozhodně by nenechal svou mladší sestru celou noc samotnou doma.

Vystoupil jsem z auta a mávl na psa, aby běžel za mnou. Molly se ani nehnula. Zavolal jsem znovu a plácl se dlaní do stehna. Viděl jsem to u lidí se psy, takže jsem automaticky předpokládal, že by to mělo fungovat. Žádná reakce. Snažil jsem se několik minut, ale pes se na mě ani nepodíval a místo toho začal znovu očichávat Johna. Bylo jasné, že s tím psem nehnu, ani kdybych se uplácal, a nejspíš by nepomohla ani obří kotleta. Naklonil jsem se do auta a začal ho tahat za obojek. Pevně se zapřel do sedadla, zavrčel a obdařil mě pohrdavým pohledem, jaký bych od psa nikdy nečekal.

„Tak už se k čertu hni, psisko! Jel jsem sem jen kvůli tobě!“

John se celou dobu ani nehnul. Myslím, že právě to mi nahánělo největší hrůzu. Napůl ležel na nízkém nepohodlném sedadle spolujezdce, zhroucený a zkroucený jako figurína po crash testu. Nevypadal, že spí. Spíš jako by omdlel. Znovu jsem se natáhl a hrubě chytil Molly za obojek.

Následujících deset minut přeskočím a jen řeknu, že nakonec jsem se s Molly v náručí vydal k domu. Chtěl jsem ji uvázat vzadu za domem a nepozorovaně se vyplížit. Když jsem ale procházel kolem předních dveří, náhle se otevřely.

Ne dokořán, jen na pár centimetrů, jak dovoloval bezpečnostní řetěz. Zmocnila se mě panika. Jako zloděje přistiženého při činu. Zloděje s obřím psem v náručí. Otočil jsem se a spatřil bledou pihatou tvář Jimovy sestry. Vyjevenější výraz jsem snad ještě neviděl. Nezdálo se, že by mě poznala, ale možná jen nechtěla přiznat, odkud bychom se mohli znát.

No čau! Nechodili jsme spolu náhodou do speciální třídy?

Rychle jsem si opřel bradu o Mollyina záda a řekl: „Ehm, ahoj. Já, ehm, mám tady tvého psa.“

Dveře se zavřely. Chvíli jsem tam rozpačitě stál a rozmýšlel se, jestli by nebylo nejlepší pustit psa na zem a dát se na ústup. Z domu jsem uslyšel Okurčin hlas. Křičela: „Jime! Je tady ten kluk, co ukradl Molly!“

Posadil jsem psa na zem a chytl ho za obojek, aby nemohl utéct. Dveře se znovu s klapnutím otevřely a já čekal, že ve vchodu spatřím Velkýho Jima, jehož velká hlava pokrytá měděnými dráty by měla trčet dobrého půl metru nad místem, kde jsem před chvílí viděl jeho sestru. Byla to ale Okurka.

„Brácha už jde. Takže mně raději toho psa rychle dej. Nebo jestli chceš, klidně si ho můžeš nechat.“

„Cože?“

„Můžeš si toho psa nechat. Má cenu sto pětadvaceti dolarů, ale dám ti ho zadarmo, protože už je použitej.“

„Tak to ne, nic takového. Já nepotřebuju žádného… Chci říct, ehm, ten pes je tvůj?“

„Patří Jimovi. Ale on ho taky nemá rád. Už jde.“

„Proč? Není s ním něco v pořádku?“

Pohledem nejistě přelétla ze mě na psa a zase zpět. Že bych v jejích očích viděl strach? Něco ji na tom psu znervózňuje?

Pokud ano, v tom případě jsme dva, zlato.

„Ne, to ne,“ řekla a zadívala se na boty.

„Jak to, že jste za něj dali sto dvacet pět dolarů?“

„Viděl jsi už někdy štěně zlatého retrívra?“

„Bratr není doma, že ne?“

Okurka neodpověděla.

„Nikde tady nevidím jeho auto. Jezdí myslím džípem nebo něčím takovým. Nebo nějakým velkým SUVéčkem?“

Okurka se rozhlédla a řekla: „Máme doma pušku. Tak chceš toho psa, nebo ne?“

„Já– cože? Ne. Nechci. Kde je Velkej Jim?“

„Kdo?“

„Jim, tvůj bratr.“

„Před chvilkou někam odběhl. Je někde v ulici. Za chvilku bude zpátky.“

„Tak už toho nech, já ti přece nic neudělám. Nebyl náhodou včera večer na večírku?“

Dlouhá pauza. „Možná.“

No skvěle, já tu holku vyděsil k smrti.

„Ten večírek se konal kousek za městem, u jezera, ale to ty přece víš, nebo ne?“

„A ty zase víš, kde je brácha,“ utrhla se na mě.

„To nevím. On se nevrátil domů?“

Okurka neodpověděla. Rukou si protřela oko.

„Ten pes,“ pokračoval jsem, „Molly byla na večírku taky. Brácha ji tam vzal s sebou?“

„Ne. Běžela sama.“

Takže… ten pes se dostal na večírek sám? Že by tam hledal Jima? Kdo ví.

„Já myslím, že Jim je mrtvý,“ řekla Okurka.

Tím mně vyrazila dech.

„Cože? Tak to ne, to určitě ne. Nic takového. Nemyslím, že by–“

Okurka se rozbrečela, vzlykala tak usilovně, že jí skoro nebylo rozumět. „Vůbec mi nebere telefon. Podle mě ho zabil ten černoch.“ Podívala se mi zpříma do očí a vyštěkla: „Ty jsi tam byl?“

Tohle nebyla otázka, ale obvinění. Ve skutečnosti se mě neptala, jestli jsem byl na večírku. Chtěla zjistit, zda jsem nebyl svědkem Jimovy smrti. Tenhle rozhovor se ubíral směrem, který se mi vůbec nelíbil.

„Ne, nebyl. Ale moment, zmínila ses o černochovi. Nejmenuje se náhodou Robert? A nemá dredy? Odkud ho znáš?“

Okurka si rukávem otřela obličej mokrý od slz a řekla: „Volali k nám policajti.“

„Kvůli Jimovi?“

Okurka přikývla. „Ptali se, jestli je doma, ale jinak jsem se od nich nic nedozvěděla. Ten kluk s těma dredama u nás párkrát byl. Zfetovanej. Jim pracuje v místní církevní charitě. Snaží se pomáhat podobným lidem. Někteří k nám občas chodí. Chtějí, aby je Jim někam zavezl, nebo škemrají o peníze a tak. Ten černoch se tu taky několikrát objevil, ale Jim ho ani jednou nepustil do domu. Molly ho kousla. Když mluvil venku před domem s Jimem, vyřítila se ze dveří a chňapla mu po ruce.“

„Kdy se to stalo?“

„Včera. Stál přesně tam, kde teď stojíš ty. A hrozně řval.“

„Slyšelas, co říkal?“

„No hlavně že ho kousl pes. Podle mě je to nejspíš nějakej uctívač ďábla.“

„No, to je docela možný. A myslíš, že–“

„Já už musím dovnitř. Zavírám dveře.“

„Ne! Ještě ne! Ještě chvilku počkej. Chtěl jsem se zeptat–“

Dveře se zabouchly.

Nedalo se nic dělat. Sklesle jsem se vydal s Molly kolem domu. Za ním jsem našel asi třímetrový řetěz, na jehož konci visel rozlomený článek. Bylo jasné, že právě odsud Molly předchozího dne utekla. Potřeboval jsem si to trochu srovnat v hlavě. Ten pes přetrhl řetěz a pak se rozběhl k sousednímu městu, na deset kilometrů vzdálenou prázdnou louku, protože bůhvíjak dospěl k nezvratnému přesvědčení, že se tam jeho pán účastní večírku s koncertem?

Tak to je snad už trochu moc.

Přivázal jsem Molly řetěz k obojku a pokusil se ho zajistit sukem. Vrátil jsem se k autu a nasoukal se za volant. Johna jsem našel přesně ve stejné poloze, v jaké jsem ho opustil. S uspokojením jsem si ale všiml, že se mu pravidelně zvedá hruď. Takže stále ještě žije. Aspoň něco. Za pár minut jsme měli být u Wallyho a rozhodně se mi nechtělo otvírat obchod samotnému.

KDYBYCH TUŠIL, co se v práci stane, pochopitelně bych do ní nechodil. A taky bych si vysvlékl kalhoty. Do budoucnosti jsem ale neviděl – tenkrát ještě ne – a tak jsem nastartoval a vyrazil do práce. Vyjel jsem po rampě na parkoviště a zastavil právě včas, abychom stihli začátek směny, která začínala pravidelně v sedm. Ve Wallyho videopůjčovně jsem pracoval už dva roky. John asi dva měsíce.

John si na „Wallyho“ v jednom kuse stěžoval. Pořád na něm něco viděl. Tvrdil, že „Wally“ je pěknej vydřiduch a že mi měl dát už dávno daleko víc peněz. Vůbec si neuvědomoval, že v půjčovně žádný Wally ve skutečnosti není. Wally byla kulatá postavička připomínající dévédéčko na vývěsním štítu. Neměl jsem to srdce, abych mu ničil iluze.

Zaparkoval jsem a pustil jsem se do hovoru s Johnem. Nabízím jeho stručný záznam:

„Johne? Jsme u Wallyho. Musíš se vzbudit. Johne! Johne! Johne! Tak už vstávej, Johne. No tak, Johne? Vidím přece, že dýcháš, takže je jasný, že žiješ. A víš, co to znamená? Znamená to, že se musíš vzbudit a jít se mnou do práce. Slyšíš mě, Johne? Tak už se prober, Johne, slyšels přece. Musíme do práce. Johne! Jsi vzhůru, Johne? Johne? Johne! Vstávej. Vstávej, Johne. Johne?“

Nakonec jsem vystoupil z auta a obešel ho ke dveřím u sedadla spolujezdce. Sáhl jsem po klice a ztuhl.

Měl otevřené oči a tupě zíral ven okénkem. Pořád ještě dýchal a dokonce i mrkal, ale jinak byl duchem někde úplně jinde.

Fakt krása. Takže co teď?

Jestli si teď říkáte, proč jsem nezavolal sanitku, máte naprostou pravdu. Připouštím, že rozumný člověk by to udělal. Já se ale místo toho pustil do oživovacích pokusů. Několik minut jsem do něj různě šťouchal a plácal ho po tvářích. Marně. Vůbec nereagoval. Pak mě napadlo, že bych ho mohl z auta vylákat tak, že mu vezmu cigarety a nabídnu mu je zvenku jako návnadu. Šel za mnou jako náměsíčný. Pomalu šoupal nohama, ale nijak se mnou nekomunikoval.

Když jsme se dostali do obchodu, posadil jsem ho k počítači na pokladním pultu. Naklonil jsem se přes něj a náhodně otevřel jakýsi excelový soubor. Na obrazovce se objevila tabulka. Když někdo přijde do půjčovny, bude si myslet, že John je zabraný do práce. Poodstoupil jsem, pořádně si ho prohlédl, na chvíli se zamyslel, co by se ještě dalo vylepšit, a pak jsem se k němu vrátil. Vzal jsem jeho pravou ruku a podepřel mu s ní bradu. Teď vypadal skutečně zamyšleně. Jako nějaký vědátor.

Zařadil jsem na svá místa vrácené výpůjčky a zanesl do katalogu nové filmy, které chodily každé úterý, aby to nemusela dělat Tina. Těch několik málo zákazníků, kteří nějakým zázrakem přehlédli daleko větší půjčovnu Blockbuster jen dva bloky nad námi, si určitě ničeho zvláštního nevšimlo. Když jsem měl konečně po obědě chvilku klidu, otevřel jsem telefonní seznam a chvíli jsem listoval zlatými stránkami. Pak jsem vzal ze stěny telefon a pořádně si zvedl židli.

Ozvalo se dvojí dlouhé pípnutí a pak: „Svatý František.“

„Aha, ehm,“ zakoktal jsem. „Chtěl bych mluvit s nějakým knězem.“

„Jmenuji se otec Shelnut. Co pro vás mohu udělat?“

„Ehm, no, zdravím. Máte nějaké zkušenosti s… démony? Myslím s démonismem nebo tak nějak. S posedlými lidmi, přízraky a podobně.“

„Nooo… tak abych pravdu řekl, osobně s ničím podobným zkušenost nemám. Když k nám někdo přijde a tvrdí nám, že vidí zvláštní věci, slyší hlasy nebo se doma něčeho děsí a nedokáže říct, co to je, obvykle ho pošleme k odborníkům, jestli chápete, co mám na mysli. Ve spoustě případů mohou léky skutečně hodně–“

„Ne, ne, nic takového. Já nejsem blázen.“ Ohlédl jsem se na Johna. Seděl stále stejně strnule.

„Někteří lidé mají–“

„Kdepak, tak jsem to v žádném případě nemyslel. Nechtěl jsem naznačit, že jste blázen. Ale poslouchejte, co kdybyste za mnou zašel, abychom si promluvili. A kdybyste náhodou přece jen potřeboval pomoc odborníka, mohl bych vás poslat za svým švagrem. Je vážně moc dobrý. To by přece šlo, nebo ne? Přijdete za mnou a trochu si popovídáme.“

Chvilku jsem přemýšlel a volnou rukou si při tom usilovně třel spánek.

„Jaké to podle vás je, otče?“

„Nechápu, na co se mě ptáte.“

„Jaké to je být blázen. Myslím duševně nemocný.“

„No, tak předně duševně nemocní lidé si svůj problém nikdy neuvědomují. Nemůžete přece stanovit vlastní diagnózu, protože k tomu potřebujete přesně ten orgán, který je nemocný. Je to stejné, jako byste se snažil podívat do vlastních očí. Takže předpokládám, že vyšinutý člověk si připadá úplně normální a má pocit, že blázní svět kolem něj.“

Znovu jsem se na vteřinu dvě zamyslel a pak jsem řekl: „Tak dobře, ale čistě teoreticky připusťme, že jsem opravdu, myslím jako ve skutečnosti, narazil na něco přesahující lidské–AU!“

Něco mě štíplo do stehna. Jako bych dostal žihadlo od včely. Vyskočil jsem na nohy, převrhl židli a pustil sluchátko, které třísklo o zeď a párkrát se zhouplo na šňůře. Zajel jsem rukou do kapsy kalhot a pokusil se vytáhnout injekční stříkačku, kterou jsem odnesl z Johnova bytu.

Nemohl jsem ji odtamtud dostat.

Ta zatracená věc pevně vězela ve stehnu. Pořádně jsem zatáhl a ucítil, jak se trhá kůže a chlupy. Zatnul jsem zuby a sykl bolestí. Oči se mi zalily slzami.

Vší silou jsem trhl a vytáhl jsem stříkačku z kapsy. Ta se přitom obrátila naruby, takže mi u boku visela bílá podšívka, v níž zůstala zakrvavená díra zhruba velikosti deseticentu. Podíval jsem se na jehlu a všiml si, že na její špičce visí černá lepkavá kapka. Pokusím se to popsat bez klení, ale měli byste vědět, že ta sračka, co vytékala z té zkurvené jehly, na sobě měla vlasy.

Ne, nebyly to vlasy.

Byly to zasraný ostny. Jako z kaktusu.

Jo, a zmínil jsem se, že se ta věc pohybovala? Kroutila se a svíjela, jako by se snažila uniknout ze stříkačky.

Rozběhl jsem se na toaletu pro zaměstnance a injekční stříkačku jsem celou dobu držel v natažené ruce před sebou. Chtěl jsem ji spláchnout do záchodu, ale pak jsem si představil, jak se ta černá tekutina rozlézá a množí v kanalizaci, a raději jsem stříkačku hodil do umývadla. Rychle jsem se vrátil do obchodu, vytáhl jsem Johnovi z kapsy u košile zapalovač a pak se znovu rozběhl na záchod, kde jsem přidržel plamen u kroutící se kapky. Začala se pálit a svíjela se jako žížala. Spolu s tekutinou se škvařil i konec stříkačky, která zhnědla a páchla jak spálené elektrické dráty.

Sójovka, černá hmota z planety X nebo co to vlastně bylo, hořela v plameni tak dlouho, až z ní v umývadle zbyla jen maličká tvrdá černá kulička. Setřásl jsem ji z konce opálené jehly a spláchl do odpadu. Pak jsem pustil naplno vodu a dobře pět minut ji zaléval. Stříkačka skončila v odpadkovém koši.

Vypotácel jsem se z toalety. Třásl jsem se, jako bych se vrátil z polární výpravy. Zvedl jsem telefonní sluchátko a zeptal se: „Haló, jste tam ještě? Haló?“

„Ano, můj synu. Ze všeho nejdřív se ale musíš uklidnit, rozumíš mi? Nic z toho, co vidíš, není skutečné.“

Stehnem se mi šířila zvláštní teplá jedovatá vlna.

„Podívejte,“ řekl jsem, „moc si vážím toho, že jste mi věnoval svůj čas, ale bohužel začínám mít dojem, že s mým problémem mi nejspíš nemůžete nijak–“

„Jen se neunáhli, synu. Budu k tobě naprosto upřímný. Oba víme, že jsi úplně v prdeli.“

Na mé straně zavládlo dlouhé ticho.

„Ehm, asi jsem vám dobře nerozuměl.“

„Tvá máma píše na zeď svými vlastními hovny. Věz, že tohle Údolí smrti čekají velké změny, můj synu. Oceánem zvratků se blíží hejna červů. Záhy se o tom sám přesvědčíš, Davide. Uvidíš to na vlastní oči. To je moje proroctví.“

Prudce jsem sluchátko odtrhl od ucha a podíval se na něj, jako by mě mělo v dalším okamžiku kousnout. Pak jsem ho pomalu pověsil zpátky do držáku na zeď–

„David Wong?“

Otočil jsem se jako na obrtlíku. U pokladny stál plešatý chlap v obleku.

„To jsem já…“

„Detektiv Lawrence Appleton. Mohl byste jít se mnou? A váš přítel taky.“

„Ne, to bych nemohl. Totiž, já, prostě nemůžu odejít z obchodu. Jsme tu s Johnem úplně sami a není, kdo by se o něj–“

„Už jsme kontaktovali majitele. Už sem poslal za vás náhradu. Stačí, když za sebou při odchodu zamknete dveře, a o zbytek je už postaráno. A teď mě, prosím, následujte, pane Wongu.“

TŘETÍ KAPITOLA

Grilování s Morganem Freemanem

SEDĚL JSEM SÁM ve vyšetřovací místnosti na policejní stanici; na zdi po mé levé ruce bylo velké jednosměrné zrcadlo. Viděl jsem v něm, jak sedím sesutý na židli. Černé vlasy jsem měl hrozně rozcuchané a na tváři se mi rozlézalo strniště připomínající plíseň na porcelánovém umývadle.

Potřeboval bys trochu shodit, chlape.

Čekal jsem už dobře půl hodiny. Nebo spíš dvě hodiny. Kdo ví. Možná půl dne. Jestli vám připadá, že v čekárně u zubaře se vždycky zastaví čas, pak jste určitě nikdy nebyli ve vyšetřovací místnosti na policejní stanici. Přesně takhle to policajti dělají s každým. Strčí vás dovnitř a nechají vás tam pěkně škvařit, tak dlouho, dokud vám pocit viny a pochybnosti nesežerou vnitřnosti a nepropálí díru v břichu, kterou se pak na vydrhnutou dlážděnou podlahu vylije čistá pravda.

Měl jsem Johna odvézt do nemocnice. K čertu, ve skutečnosti jsem měl zavolat sanitku hned poté, co jsem s ním ráno domluvil telefonem. Místo toho jsem s ním celých dvanáct hodin manipuloval z místa na místo, zatímco mu ta černá sračka z injekční stříkačky určitě rozežírala mozek.

Znáte ty lidi, co vždycky vědí, jako se správně rozhodnout, ovšem bohužel až pěkných pár hodin poté, co se rozhodli špatně? Jsou to ti skutečně největší pitomci na světě. V tom mi můžete věřit.

Do místnosti vešel Morgan Freeman a položil přede mě složku v obálce z manilového papíru. Pořádně tlustou. Plnou fotografií. Hned za Morganem Freemanem vstoupil bílý policajt. Na jejich pohledu a výrazu se mi něco nelíbilo; vypadali jako dravci kroužící kolem oběti. Já ale nebyl žádný zločinec. Rozhodně jsem neprodával to černé svinstvo. I tak ale budu muset ty dva trouby nechat, aby mi vysvětlili, co všechno jsem udělal špatně a jak jsem se měl správně zachovat. A přitom na podobné nesmysly nebyl čas.

„Rád bych vám poděkoval, pane Wongu, že jste přišel,“ řekl Morgan Freeman. „Počítám, že za sebou máte hodně divokou noc. Vlastně byla hodně dlouhá a únavná i pro mě.“

„Aha.“ Tak to bych ti mohl nabídnout skvělý recept, co zaručeně pomáhá. Sklenici teplé vody a vřelé vyser si voko. „Kde je John?“

„Je v pořádku. Zrovna mluví s dalším detektivem v jedné z dalších místností. Jen kousek odsud.“

Nemohl jsem si vzpomenout na jméno člověka, kterého mi ten černoch připomínal, a tak jsem zůstal u Morgana Freemana. Když jsem se na něj ale pozorně podíval, zjistil jsem, že se mu skoro vůbec nepodobá. Byl podstatně podsaditější, měl zakulacené tváře, kozí bradku a oholenou hlavu. Nedokázal jsem si vybavit, jakým jménem se mi v obchodě představil. Jeho bílý kolega měl předpisový policejní sestřih a knírek. Připomínal mi G. Gordona Liddyho nebo vlastně jakéhokoli jiného policajta. Nejspíš ho podobně jako všechny ostatní odlili ze stejné formy. Okamžitě mě napadlo, že daleko víc by mu to slušelo, kdyby si nechal oholit hlavu jako jeho kolega. Morgan by si s ním o tom měl promluvit.

„John mluví?“ zeptal jsem se. „Vážně mluví?“

„Žádné obavy, pane Wongu. Oba přece budete mluvit jen čistou pravdu, takže se nemusíte strachovat, že by se vaše verze rozcházely, nebo se mýlím? Jste tu mezi přáteli. Nemíním vás tu dlouho zdržovat a nechci ani vytahovat staré věci, jako třeba tu událost s Hitchcockem, k níž došlo během vašeho posledního roku ve škole.“

„Ale no tak, s tím jsem neměl vůbec, ale vůbec nic–“

„Ne, já vím, že ne. Vůbec si s tím nedělejte hlavu. Vždyť jsem to právě říkal. Nejsem tu od toho, abych vás z něčeho obviňoval. Úplně mi bude stačit, když mi řeknete, co jste dělal včera v noci.“

V prvním okamžiku mě napadlo, že bych měl zalhat, ale pak jsem si uvědomil, že jsem neudělal vůbec nic nezákonného. Tedy aspoň jsem o ničem nevěděl. Přesto jsem určitě působil provinile. Nejistě jsem řekl: „Byl jsem na večírku u jezera. Domů jsem se vrátil nedlouho po půlnoci. Ve dvě jsem byl v posteli.“

„Jste si tím naprosto jistý? Víte jistě, že jste nejel do restaurace U Balóna na Grand Avenue, abyste si dal ještě pár skleniček na dobrou noc?“

„Proč bych měl pít na dobrou noc?“

„Všichni vaši kamarádi tam byli.“

No, možná byste měl vědět, detektive, že ve skutečnosti mám jenom jednoho kamaráda…

„Ne, nebyl jsem tam. Věděl jsem, že musím ráno do práce. A vy to už víte taky. Jel jsem přímo domů.“

Bylo mi jasné, že bych se měl zmínit o falešném Jamajčanovi, ale instinkt – a taky zvláštní pocit kdesi hluboko v útrobách – mi říkal, že policajtům se nic dobrovolně nevyzrazuje, takže jsem raději mlčel. Byla to pitomost. Ve vyšetřovací místnosti jsem neměl sedět já, ale Robert Marley. To on přinesl tu černou voodoo tekutinu, která jako by udělala díru do jemného přediva vesmíru. Něco takového by se přece mělo posuzovat jako zločin, nebo se snad mýlím?

Vybavil jsem si, jak se ta sračka hýbala, jak se jako žížala kroutila ven z injekční stříkačky.

A pak jsem si uvědomil, že ji má John v sobě a bezděky jsem se zachvěl.

„Jste v pořádku?“

Slyšel jsem, jak mumlám: „Jo, jasně, úplně v pořádku.“

Přesně jak jsem řekl. Celý jsem se uvnitř roztřásl. Zaplavila mě zvláštní vlna energie, která se postupně šířila z prsou do končetin a dalších částí těla.

Injekční stříkačka.

V mé kapse.

Zabodnutá do nohy.

Krvavá skvrna.

Pohybující se tekutina. V Johnovi. Ve mně.

Najednou bylo všude kolem mě až příliš světla. Všechno jasně zářilo, jako by někdo výrazně zvýšil saturaci všech barev v místnosti. Ostře jsem vnímal každý detail, jako ve filmu s vysokým rozlišením. Viděl jsem můru na protější stěně a všiml si, že má v jednom křídle tenounkou trhlinku. Slyšel jsem nějakého muže, jak mluví do telefonu, a uvědomil jsem si, že stojí na chodníku před budovou.

Co se to, do prdele, děje?

Podíval jsem se detektivovi do očí. V šoku jsem zjistil, že v nich dokážu vyčíst jeho další otázku. Naprosto přesně, slovo za slovem…

Už jste někdy slyšel o mladíkovi jménem…

„Už jste někdy slyšel o mladíkovi jménem Nathan Curry? Je asi tak ve vašem věku. Jeho rodiče tady ve městě vlastní parfumerii.“

Srdce mi tlouklo jako zběsilé. „Neslyšel,“ zamumlal jsem.

A co takhle Shelby Winderová? To jméno vám taky nic neříká?

„A co takhle Shelby Winderová? To jméno vám taky nic neříká? Mohutná dívka z posledního ročníku na Východní střední škole. Nikdy jste o ní neslyšel?“

„Ne. Je mi líto.“

Jako by se mi rozednilo v hlavě. Všechno mi bylo najednou jasné, kamenné zdi oddělující chodby nepřehledného bludiště, se proměnily ve sklo. Okamžitě jsem si uvědomil dvě věci: lidé, na které se mě ptá detektiv, byli včera v noci na večírku…

A teď už jsou všichni mrtví nebo stojí na pokraji smrti.

Ale jak to všechno vím? Jak jsem se k těmhle informacím dostal? Nějakým kouzlem?

Co se tak hloupě ptáš? Přece moc dobře víš, jak k tomu došlo. Ta černá sračka, kterou si píchl John, se ti dostala do krve. Takže začínáš být pěkně sjetej, kámo.

Detektiv pokračoval ve výslechu: „A co když řeknu jméno Jennifer Lopezová?“

„Jo. Jasně. Tu znám.“

„Nemluvím o té herečce, ale–“

„Já vím. Viděl jsem ji včera večer. Je v pořádku?“

„A co Arkeym Gibbs?“

„To mi nic neříká. Moment, vlastně ano. Velkej chlap, že je to tak? Černoch? Vlastně ho neznám, ale byl to jediný černoch na střední…“

Odmlčel jsem se a zadíval se detektivovi do tváře. Tohle pro něj nebyl jen další obyčejný den ve službě, obvyklá rutina. Viděl moc divné věci, věci, které se člověku usadí v mozku, zapustí tam kořeny jako zhoubný nádor a postupně ho otráví. Viděl jsem mu až na dno žaludku. Nevím, jak to, ale viděl.

Má dvě děti, dvě moc pěkné dcerky. A teď si z ničeho nic dělá velké starosti o svět, v němž mají vyrůstat. Je věřící katolík. Na krku obvykle nosí řetízek se zlatým křížkem. Ale dnes ho sundal a strčil si ho do kapsy. Neustále do ní zajíždí rukou a křížek mne mezi prsty. Má pocit, že se blíží konec světa.

Nechci tvrdit, že jsem tomu policajtovi četl myšlenky. To jsem neuměl. Viděl jsem mu to v tváři. Všichni dokážeme při pohledu do očí druhého člověka poznat, že se nebaví naším vtipem, že mu nechutná, co má před sebou na stole, a tak. A v mém případě to bylo hodně podobné. Všechny uvedené informace měl detektiv vepsané v obličeji, daly se vyčíst z drobných, sotva znatelných pohybů svalů.

Předříkal mi ještě několik jmen. Justin White, Fred už nevím který a pár dalších. Ani jedno jsem nikdy neslyšel a taky jsem mu to řekl. Poslední jméno na seznamu bylo Jim Sullivan.

Takže Okurka se nestrachovala zbytečně.

Neprozradil jsem Morganovi, že Jima Sullivana znám. V následujících letech jsem mockrát přemýšlel, kolik životů jsem mohl zachránit, kdybych mu řekl pravdu.

„Vždyť nejste ještě ani tři roky ze školy. S většinou těchhle lidí jste chodil na Východní střední. A to vám mám věřit, že jste se znal jen s tou jednou dívkou?“

„Moc si nepotrpím na společnost.“

„A nakonec vás převedli do jiné třídy–“

„Tak poslouchejte, už se ode mě nic nedozvíte, rozhodně ne, dokud mi neřeknete, jestli je Jennifer naživu. Určitě to není žádná tajná informace a mám právo to vědět.“

Proč se snažíš. On to přece neví.

„To netušíme. A v tom je ten problém. Právě proto už šest hodin přesluhuju. V době zavíračky, před devíti hodinami, bylo u Balóna přinejmenším devět lidí. Čtyři vedeme jako pohřešované. Váš přítel je tady u nás na stanici.“

Detektiv se odmlčel, nejspíš aby další větě dodal potřebnou váhu.

„Ostatní jsou mrtví.“

Je to vážně zvláštní. Až do tohoto okamžiku jsem neměl ani ponětí, do jak velkého průšvihu jsem se dostal, i když jsem to mohl z řady náznaků snadno poznat. Znovu jsem se v duchu vrátil k Johnovi. Přemýšlel jsem, jestli jsem mu náhodou nepodepsal rozsudek smrti, když jsem ho okamžitě neodvezl na pohotovost.

Otočil jsem se a podíval se na sebe do jednosměrného zrcadla. Obraz byl pokřivený. Druhého policajta stojícího v zadní části místnosti jsem vůbec neviděl. Byli jsme v něm sami s Morganem. Hladce oholený ochránce bezbranných lidí tyčící se nad nahrbeným zarostlým klukem v tričku s logem videopůjčovny, které vypadalo, jako by se přinejmenším dva dny válelo pod nohama na podlaze auta. Hodný policajt a prohnaný darebák. Popelář a popelnice plná odpadků.

„Co se stalo s Justinem Feingoldem a kluky, co s nimi byl John?“ zeptal jsem se. „A co Kelly a–“

„Jsou v pořádku. Už jsem s nimi mluvil. S celou skupinou. Jeli domů, ještě než se zbytek společnosti vydal na další tah. Což mě mimochodem přivádí k další otázce. Podle toho, co se nám zatím podařilo zjistit, je váš přítel jediný, kdo přežil včerejší návštěvu restaurace U Balóna a – tohle rozhodně neberte jako urážku nebo snad útok – ale ani on nevypadá nijak zdravě. Nezmínil se vám o něčem ráno v práci? Možná jste se od něj něco dozvěděl, když jste zakládali vrácená dévédéčka s pornem? Po noci se jich určitě vždycky sejde spousta.“

Bílý policajt, který až doposud stál vzadu u stěny, přistoupil blíž a založil ruce v bok. Čekal na odpověď. Morgan mě upřeně pozoroval a trpělivě čekal, až přeruším napjaté ticho. Staré policajtské triky.

„John mi v noci volal. Mlel strašné nesmysly. Byl úplně mimo sebe. Trpěl paranoidními představami, halucinacemi a co já vím čím vším ještě. Prostě blouznil. Bylo to tak kolem páté nad ránem. Jel jsem k němu. Choval se jako, no prostě jako blázen. Viděl různé věci. Ale jinak mi připadal v pohodě. Chci říct, že byl při vědomí. Nezvracel, nesvíjel se v křečích nebo tak něco. Podařilo se mi ho zklidnit a jeli jsme se nasnídat. To je všechno. Pak jsme společně dorazili do práce.“

„Co přesně říkal? Doslova.“

„Že má v bytě nějaké příšery, že si nedokáže vzpomenout, jak se dostal domů, a podobné věci.“

„A prozradil vám, jakou měl drogu?“

„Ne.“

„Určitě si uvědomujete, že si to dokážeme zjistit i bez vaší pomoci. Nechceme vaše veselé kamarády popotahovat, protože si něco šlehli. Člověka, jako jsem já, zajímají jen mrtvá těla. A jestli tam venku někdo právě teď prodává nějaké svinstvo, co může zabíjet–“

„Víc vážně nevím. Všechno jsem vám řekl. Ostatně jste přece policajt, tak určitě poznáte, když vám lidi lžou. A já mluvím pravdu. Takže takhle všichni zemřeli? Na předávkování?“

„Tahle Jennifer Lopezová je vaše přítelkyně?“

„Ne.“

Napadlo mě, že bych měl svou předchozí otázku nejspíš zopakovat, ale pak jsme si to rozmyslel. Místo toho jsem si v hlavě přehrál jeho otázku. Usilovně jsem se na ni soustředil, pozorně studoval obrysy každého slova a takřka zděšen jsem zjistil, že v každé slabice nacházím celé knihovny informací. V okamžiku jsem se z toho, co mi detektiv neřekl, dozvěděl spoustu zajímavého. Sledoval jsem jeho dech, drobné pohyby v koutcích úst, to, jak mezi třetí a pátou slabikou lehounce přizvedl víčko na levém oku.

Detektiv naposledy jedl přesně před sedmi hodinami a patnácti minutami, dva hamburgery s volským okem, které zapil čtyřmi šálky kávy. Docela jasně to cítím z mastného potu, který mu prosakuje kůží. Stačí mrknout na jeho způsob držení těla a okamžitě je jasné, že už dvacet hodin nezamhouřil oko. Snaží se mluvit klidným, mile podbízivým hlasem, protože chce působit jako vzdělaný a bystrý člověk. Říká, že jeho oblíbeným hrdinou je prohnaný černý soukromý detektiv Shaft, ale ve skutečnosti se mu nejvíc líbí James Bond – ten v podání Seana Conneryho. Někdy si představuje, jak visí ve smokingu pod letící helikoptérou.

A pak jsem se ve zlomku vteřiny dozvěděl všechno, co věděl detektiv Freeman. Věděl jsem, co se stalo se všemi mrtvými z restaurace U Balóna.

Nathan Curry spáchal sebevraždu. Zastřelil se svou dvaatřicítkou, kterou si schovával pod postelí. Přímo do spánku.

Arkeym Gibbs se rozhodl, že si oblečený zaplave v bazénu rodičů – o pár hodin později ho našli, jak se vznáší obličejem ke dnu na hladině.

Shelby Winderovou a další dívku Carrie Saddleworthovou našli společně. Obě zemřely na mimořádně silnou mozkovou mrtvici. Shelby navíc chyběla pravá ruka od zápěstí. Pahýl měla obalený úplně zakrvácenou košilí.

A ostatní – Jennifer Lopezová, Fred Chu a Velkej Jim Sullivan – nejsou nikde k nalezení. Všichni byli včera v noci s Johnem u Balóna.

Takže teď už zbývá jenom John.

Je fakt zajímavé, že ses dozvěděl tolik věcí, a přitom si nemůžeš vzpomenout na jméno toho policajta. Jako bys stál na Útesu starýho blázna a koukal na dno Údolí absurdních sraček.

„A abych odpověděl na vaši další otázku,“ pokračoval jsem nevzrušeným tónem, „s Jennifer se neznám ani zdaleka tak dobře, abych věděl, s kým se přátelí nebo kam mohla zmizet. Je mi fakt líto.“

Detektiv Freeman přistoupil ke stolu, jediným pohybem otevřel složku s obálkou z manilového papíru a vytáhl z ní čtyři fotografie, které přede mnou rozložil do vějíře. Jednou z nich byl policejní snímek mladého černocha. S dredy. Bylo mi jasné, že je to můj falešný Jamajčan. Věděl jsem to ještě dřív, než jsem se na něj podíval.

Další tři snímky připomínaly podivné surrealistické obrazy plné krvavých skvrn.

Kdysi dávno, když mi bylo dvanáct, jsem z nějakého důvodu, který tenkrát jistě dával dokonalý smysl, vzal pořádnou hrst ledových kostek a hodil je do mixéru. Pak jsem do něj přidal tři sklenice zavařených třešní. Samozřejmě jsem netušil, že na tyhle věci patří víko, takže jsem bezstarostně stiskl tlačítko a pak už jen bezmocně sledoval, jak mixér explodoval. Místnost na fotografiích, které mi ukazoval detektiv Freeman, vypadala skoro stejně jako tenkrát naše kuchyň. Stěny byly plné červených cákanců s malými kousky podivné lepkavé hmoty.

Detektiv ukázal prstem na policejní snímek falešného Jamajčana. „A co takhle tenhle chlap? Toho taky neznáte?“

„Jo, toho jsem viděl. Včera tam byl. Myslím na tom večírku. Netuším, co si John vzal, ale ať to bylo cokoli, dostal to od tady toho. Sám mi to řekl.“

Ale to už dávno víte, že je to tak, detektive Freemane?

„Jmenuje se Bruce Matthews. Na rohu Třicáté a Lexingtonovy provozuje nelegální farmaceutickou laboratoř. Samozřejmě bez licence.“

Kývnul jsem směrem k červeným fotkám.

„A co je tohle?“

Morgan ukázal na policejní snímek.

„Před.“

A pak prst přesunul nad fotografie plné krvavých cákanců.

„Poté.“

Na první fotce byly vidět jen jakési kusy čehosi na podlaze, na promáčeném koberci, který byl původně nejspíš hnědý, ale teď vypadal, jako by ho nabarvili na černo s lehkým odstínem do červené. A navíc na něj vyklopili kbelík plný syrových steaků a kuřecích kostí. Další snímek nabízel detail zdi. Skoro celá byla pokrytá tmavě rudými skvrnami a tu a tam na ní byly přilepené kusy masa. Třetí fotografie byla neméně výmluvná. Byl to opět detailní záběr na utrženou hnědou ruku ležící v červené kaluži. Prsty byly mírně ohnuté a dlaň byla ovázaná obvazem.

Odvrátil jsem zrak a najednou se začal strašně potit. V jednosměrném zrcadle na zdi jsem viděl stejný výjev jako předtím. Byli jsme tam jen já a Morgan, jako dva protivníci. Myslí si, že s tím mám něco společného? Jsem snad podezřelý? V záchvatu paniky jsem z výrazu jeho tváře nedokázal vůbec nic vyčíst. Detektiv Freeman nic neříkal. Jen si mě mlčky prohlížel. Přestože jsem se potil, měl jsem pocit, jako by se v místnosti nesnesitelně ochladilo. Zlomil mě. A já prolomil ticho.

„Co to proboha mohlo způsobit? Bomba? Nebo nějaký druh–“

„Rozhodně nic, co byste dokázal uhodnout, tím jsem si naprosto jistý. Možná něco, ehm, možná nějaká neznámá síla mimo hranice našeho poznání.“

Už zase jsem v Morganově tváři viděl ten dřívější strach. Teď jsem chápal, z čeho pramení.

Je v tom ale daleko víc. O hodně víc, než tušíte, detektive. Ten strach vězí tak hluboko, že ani vy sám nedokážete najít jeho kořeny.

Otevřely se dveře a detektiv zavřel pusu, takže jsem se už nedozvěděl, co ještě mi chtěl říct. Do vyšetřovací místnosti vstoupil tlustý hispánský policista. Sklonil se k detektivu Freemanovi a něco mu pošeptal do ucha. Morgan významně povytáhl obočí a spolu se svým kolegou vyšel na chodbu.

Z venku ke mně dolehl vzrušený hovor, uslyšel jsem několik hlasitých výkřiků a pak na dlážděné podlaze zaduněly rychlé kroky. Asi za deset minut se detektiv Morgan s vytřeštěnýma očima vřítil zpátky do místnosti.

Ne, ne, ne, ne–ne–ne. Ne. Nechci to slyšet. Neříkejte to…

„Váš přítel je mrtvý.“

CVAK!

Páska dojela na konec a magnetofon hlasitě cvakl. Arnie ho nejspíš během vyprávění položil přede mě na stůl. Vůbec jsem si toho nevšiml. Cosi zamumlal na omluvu, rychle vylovil čistou pásku a začal ji zakládat do magnetofonu. Podíval jsem se na odložený notebook, který ležel kousek stranou, a všiml jsem si, že si přestal dělat poznámky u slova „Holocaust.“

Odsunul jsem talíř s kuřecím masem, rýží a hráškem, což bylo jídlo, které se skrývalo pod tajemným názvem Mejdan ohnivých garnátů. Nimral jsem se v něm už dobře půl hodiny a vybral jen rýži a hrášek. Kuře zbylo. Věděl jsem, že ten pták měl velmi neradostný život, a nijak jsem se nemohl přimět, abych ho pozřel. Většinu času trávil od hlavy k patě pokrytý sračkami dalších kuřat.

„Když jste dostal výpis z telefonního účtu, byl na něm ten hovor z restaurace u Dennyho?“

„Cože? Asi jsem vás nepochopil.“

„Mluvím o tom hovoru, který jste přijal, zatímco váš přítel seděl bez telefonu naproti vám. Našel jste ho na výpisu z telefonního účtu?“

„Vůbec mě nenapadlo zkontrolovat ho.“

Ke stolu se přitočila servírka. Vzala si talíř s kuřecím masem a položila přede mě koláček štěstí a účet. Na Arnieho se ani nepodívala. Jako by tu nebyl. Zvedl jsem koláček, ze všech sil se soustředil a snažil se uhádnout, jakou mi přináší zprávu. Zjistil jsem, že to nedokážu.

Arnie se podrbal na hlavě a tázavě svraštil obočí.

„Takže ta černá tekutina, ta sójová máčka, vlastně sójovka, je nějaká droga, je to tak?“

„No, k tomu se ještě dostaneme.“

„A nějak člověku zvyšuje inteligenci, nebo aspoň vnímavost, že? Když si ji vezmete, poznáte, co si ostatní myslí a tak podobně.“

„To není tak docela přesné. Spíš zbystřuje smysly. Aspoň myslím. Ale přesně to nevím. Když ji má člověk v sobě, je hrozně nabuzený. Jako byste obyčejné autorádio připojil na ty obří radioteleskopy, co s nimi hledají mimozemské civilizace. Najednou máte neskutečné množství informací, valí se na vás ze všech stran. Vidíte věci, které byste vidět rozhodně neměli, ale určitě by vám to nijak nepomohlo při vyplňování daňového přiznání.“

„A vy v sobě tu sójovku pořád ještě máte?“ zeptal se Arnie a vrhl rychlý pohled na stříbrnou nádobku.

„I k tomu se dostanu.“

„Je to tak, pořád ji v sobě máte. Proto jste mě mohl ohromit tím trikem, ehm, tou věcí s mincemi a pak taky snem, který jste tak zázračně uhodl.“

„Jo, je to tak. Trochu jsem si ráno vzal. Ale už pomalu přestává účinkovat.“

„Takže nepůsobí dlouho.“

„Vedlejší účinky skutečně dlouho nepůsobí. Ty hlavní ale myslím vydrží celý život.“

Možná i déle.

Arnie se poškrabal na čele.

„Ti mladí lidé, co zemřeli, se předávkovali tou vaší sójovkou, rozumím tomu dobře? Vzpomínám si, že jsem o tom před pár lety viděl nějakou reportáž na CNN. Tenkrát se spekulovalo, že si vzali nějakou říznutou extázi nebo něco v tom stylu? Takže vy jste ten mladík, o kterém tenkrát tvrdili, že–“

„Vůbec netuším, jak přišli na to, že šlo o ‚divoký mejdan‘, jak o tom psali v novinách. Vůbec se tam netancovalo, neposlouchali jsme techno a nikdo se tam, pokud se dobře pamatuju, neproducíroval v latexových kalhotách, takže o nějakém mejdanu, natožpak divokém, nemůže být ani řeč. A vůbec, mejdan je fakt hrozné slovo. Jedno z těch, co si vymysleli, aby s nimi strašili starší lidi.“

„Jakou barvou je vymalována vyšetřovací místnost na místní policejní stanici?“

„Cože. Aha. Bílou. Na několika místech, kde je odloupnutá omítka, prosvítá předpisová policejní zelená.“

„A když se spojím s detektivem Appletonem, bude si na vás pamatovat?“

„Klidně ho můžete zkusit najít. Přeju hodně štěstí.“

Arnie si udělal pár poznámek.

„Takže jak to vidíte?“ zeptal jsem se. „Co si o tom myslíte?“

„Podle mě je to s největší pravděpodobností dobrý materiál na knihu,“ odpověděl Arnie. „Zejména když tomu přidáme trochu šťávy.“

„Materiál na knihu? Takže to máte za smyšlený příběh? Jinými slovy vám podle vás vykládám nesmysly?“

Arnie nezaujatě pokrčil rameny. „Mně na tom ve skutečnosti vůbec nesejde. Příběh je pro mě příběh. Jsem jen novinář, co se zajímá o příběhy lidí, takže mi docela stačí, že jste přesvědčen, že se to skutečně stalo. Je to úplně stejné, jako když Whitley Strieber píše o těch svých podivných setkáních s mimozemšťany nebo co to je. Kdyby o tom nenapsal knihu a nevydával ji za literaturu faktu, nikdo by ho neposlouchal. Důležité je, že až do samého konce tvrdí, že se to všechno skutečně stalo – přesně jako vy.“

Znovu pohledem sklouzl k malé kovové nádobce. Uvědomil jsem si, že si s ní už chvilku hraju a točím jí v prstech.

„No, musím přiznat, že té věci s mimozemšťany taky moc nevěřím, Arnie, ale nemyslím, že je správné obviňovat toho člověka z podvodu.“

„A přesně o to jde. Má moc pěkný dům a taky vlastní rozhlasový pořad. Dokonce o něm natočili film. Hrál ho Christopher Walken. Copak by se vám něco podobného taky nelíbilo? Víte, já si myslím, že když jsem odcházel z domu, neměl jsem v kapse vůbec žádné drobné. Podle mě jste mi je tam mohl nenápadně hodit.“

„Aniž byste si toho všiml? Musel byste to cítit. A co ta věc s tím vaším snem? Jak byste vysvětlil, že jsem ho naprosto přesně uhádl? To přece nemohla být náhoda, Arnie.“

Na skeptiky jsem, brácho, zvyklej.

„Jednou jsem ve Vegas viděl moc šikovného kouzelníka, který si během představení zavolal někoho z publika a nepozorovaně mu sebral z nosu brýle. Ten člověk si toho vážně vůbec nevšiml. Pak ho poslal zpátky na jeho místo a ten nešťastník tam marně mhouřil oči a nemohl přijít na to, jak to, že najednou tak špatně vidí. Žádná kouzla neexistují, pane Wongu. Stačí jen ovládat trik, který ten druhý nezná.“

Vstal jsem od stolu. „Pojďte se mnou. Něco vám ukážu. V mém autě.“

Vydali jsme se společně k mému stařičkému, věčně nepříjemně rachotícímu Fordu Bronco II., kterého jsem si koupil poté, co jsem svůj utýraný hyundai zcela zrušil, mimochodem způsobem, jaký bezpochyby nemá v dějinách automobilových nehod obdoby.

Přistoupil jsem k zadní části, otevřel kufr a odhalil tak velkou bílou plachtu přikrývající bednu velikosti a tvaru plastových přepravek na psy. Nebylo náhodou, že pod ní skutečně ležela plastová přepravka na psy.

„Můžete mi říct, jakou nejdivnější věc jste v životě viděl, Arnie?“

Reportér se usmál a zahleděl se na přepravku. Vypadal jako nějaké pitomé děcko, co vyjeveně civí na dárek pod stromečkem.

No to se podívejme! Ten blázen vozí v autě velkou praštěnou krabici! Měli bychom si dávat dobrý pozor, abychom ho zbytečně nedráždili!

„Jednou jsem byl ve sklepě,“ začal pomalu. „Ze stropu tam visí jen pár blikotajících žárovek bez stínítka, takže všude je spousta stínů. Určitě to znáte. Jsem zvyklý, že když si pro něco jdu, vždycky na podlaze a taky na stěnách vidím svůj stín. Ale jednou se mi zdálo, že se ten stín pohybuje nezávisle na mě. Zahlédl jsem ho jen koutkem oka, ale dal bych za to ruku do ohně. A nemyslím tím, že by se třeba průvanem rozhoupala žárovka a ten stín se komíhal sem a tam. Sám od sebe hýbal rukama, vlastně jimi mával, jako by s něčím nebo někým bojoval. Strašně rychle. Jak jsem řekl, trvalo to jen okamžik a nejspíš to byl jen zrakový klam, jaký jste možná sám taky zažil, ale jedno vám teda řeknu. Utekl jsem a do toho sklepa se vrátil až ve dne za plného světla. Máte tam uvnitř něco, co by to dokázalo překonat?“

„Především potřebuju, abyste se správně naladil, Arnie. Stojíme tady na veřejném prostranství, všude je spousta světla a celý svět vypadá bezpečně a spořádaně, přesně tak, jak ho chceme mít. Ale tam dole ve sklepě, skoro ve tmě, jste byl ochotný věřit, že existují zvláštní věci. Temné věci. Musíte se znovu otevřít. Přesně jako tenkrát. Rozumíme si?“

„Jen jsem si myslel, že něco vidím. Neřekl jsem, že tam něco bylo, pane Wongu.“

„Prostě mi to udělejte k vůli. Připraven?“

Odhodil jsem plachtu. Dlouhá pauza.

„Vidíte to?“

„Ne. Tedy, přesněji řečeno ano. Prázdnou klec.“

„Otočte se a podívejte se na mě. Tak, abyste přepravku viděl jen koutkem oka, přesně jako ten stín ve sklepě.“

„Dobře.“ Arniemu rychle mizel úsměv z tváře. Trpělivostí zjevně neoplýval.

„Stává se vám někdy, Arnie, že v noci jdete do koupelny na toaletu a na vteřinku, na zlomek vteřiny zahlédnete v zrcadle něco jiného než svůj vlastní odraz? Rozsvítíte světlo a samozřejmě zjistíte, že všechno je v naprostém pořádku. Ze zrcadla se na vás dívá jen vaše tvář. Pak se to ale opakuje. Třeba když vycházíte z koupelny, znovu mrknete do zrcadla a na půl vteřinky máte pocit, že ten odraz nejste vy. Nebo jste to vy, ale vypadáte úplně jinak, než jak se znáte. To, co na vás hledí ze zrcadla, je někdo úplně jiný. Někdo, kdo se vůbec nepodobá lidské bytosti.“

„Co kdybychom se vrátili do restaurace, co říkáte? Váš příběh byl daleko zajímavější.“

„Jednou, Arnie, umřete. Jednoho dne ten okamžik přijde a vy budete muset čelit smrti. Bez ohledu na to, čemu věříte a čemu ne, budete stát tváří v tvář absolutnímu nebytí, což je věc, kterou si samozřejmě nemůžete umět představit; možná se setkáte s něčím ještě podivnějším, co si ale taky nedokážete představit. Ten den jednou v budoucnu se dotknete nepředstavitelného, Arnie. Zkuste na to myslet a otevřete se novým zážitkům.“

Následovalo ticho. Arnie pár vteřin mlčel a pak lehce kývl hlavou.

„Dobře.“

„Tak, a teď neotáčejte hlavu a podívejte se na tu přepravku.“

Arnie to udělal, prudce sebou škubl, vyjekl, zapotácel se a nakonec skončil na zemi na zadku.

„Do prdele!“ vydechl. „Bože můj! Co to do prdele bylo? Co je to za děsnou věc? Co to u všech svatých je?“

Znovu jsem přepravku přehodil plachtou a zavřel jsem kufr svého bronca. Arnie se vrávoravě zvedl a pozpátku vycouval od auta. Zastavil se teprve po deseti krocích, dobře v půli cesty mezi autem a dveřmi do restaurace.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy John na konci umře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.