Kapitola 1

Začínáme

Můj první koučovací tip zní: Nepouštějte se do čtení této knihy, dokud se nenaučíte, jak ji co nejlépe využít. Jinak budete po přečtení poslední kapitoly přesvědčená, že se vás všechny zmíněné chyby týkají rovným dílem – i když ve skutečnosti jste na tom pravděpodobně mnohem lépe, než si myslíte. Přece víte, jaké my ženy býváme: zbytečně kritické samy k sobě a neochotné přijmout uznání, i když si ho zasloužíme. Když koučuji ženy, často jim říkám, že pro ně bude mnohem jednodušší změnit své chování, pokud dokážou porozumět tomu, jaký má jejich chování důvod a účel. Každé chování slouží nějakému účelu. Soustřeďte se teď chvilku na to, abyste pochopila, jaký účel má to vaše.

Chci, abyste od začátku věděla – a především věřila – že příčinou chyb, které vám brání v dosažení vašich kariérních cílů nebo v naplnění vašeho potenciálu, není vaše hloupost nebo nekompetentnost (i když ostatní možná chtějí, abyste si to myslela). Ve skutečnosti se jednoduše chováte v souladu s tím, co jste se naučila během vaší socializace, tedy procesu začleňování do společnosti. A jakmile vyrosteme z dívčích střevíčků, nikdo nám už nikdy neřekne, že se můžeme chovat i jinak – tak to neděláme. Ať už je to proto, že nás od toho ostatní odrazují, nebo proto, že nevíme, že jsou i jiné možnosti, často se nám nepodaří rozvinout v sobě repertoár chování vhodného pro dospělou ženu.

Jako koučka mužů i žen v organizacích všech velikostí v nejrůznějších zemích světa jsem měla příležitost porozumět tomu, proč někteří lidé stoupají po kariérním žebříčku hladce, zatímco jiní uváznou na půli cesty a nikdy nenaplní svůj potenciál. A přestože je spousta chyb, které dělají jak muži, tak ženy (a škodí tím své kariéře), existuje i zvláštní skupina chyb, které dělají převážně ženy. S překvapením jsem zjistila, že ať už pracuji v Džakartě, Oslu, Praze, Frankfurtu, Wellingtonu nebo Detroitu, setkávám se u pracujících žen napříč kulturami stále s těmi stejnými chybami. Možná jsou v Hong Kongu o něco markantnější než v Houstonu, ale v zásadě je to pořád jedno a totéž. A vím určitě, že se jedná o chyby, protože jakmile na ně ženy zaměří pozornost a začnou se chovat jinak, jejich kariéra začne stoupat a nabere směr, který dosud ani nepovažovaly za možný.

Proč tedy ženy zůstávají malými holčičkami ještě dlouho potom, kdy to pro ně pozbylo významu? Mimo jiné i proto, že nás to tak učili: vždyť chovat se jako malá i poté, co jste vyrostla, není vlastně tak špatné. Pokud jste dívka, bude o vás postaráno tak, jak by se o chlapce nikdo nestaral. Od dívek se neočekává, že převezmou zodpovědnost samy za sebe – to za ně dělají jiní. Malé holčičky jsou přece sladké a roztomilé. Kdo by nechtěl být roztomilý?

Dívky a jejich přednosti jsou opěvovány v písních. Určitě si dokážete bez rozmýšlení vzpomenout hned na několik, které mají slovo „dívka“ či „holka“ přímo v názvu. Kdo by nechtěl být dívkou? Lidé vás mají rádi. Muži vás budou chtít ochraňovat. Roztomilé nebo sladké, vysoké či snědé, dívky nejsou příliš náročné. Jsou něco jako domácí mazlíčci: je příjemné být s nimi a je příjemné mít je kolem sebe.

Být dívkou je rozhodně jednodušší než být ženou. Dívky nemusí brát osud do vlastních rukou. Jejich možnosti jsou omezené tím, co se od nich očekává – což není mnoho. A je tu ještě jeden důvod, proč se i nadále chováme tak, jak jsme se to naučily v dětství, i když si v určitém bodě uvědomíme, že to pro nás není dobré: nedokážeme dohlédnout za hranice, které odjakživa vymezovaly sféru našeho vlivu. Je nebezpečné překračovat hranice. Když to uděláte, začnou vás obviňovat, že se chováte jako muž, nebo že jste „pěkná potvora“. Takže sečteno a podtrženo, je jednodušší chovat se tak, jak to od nás společnost očekává.

Je tu jenom jeden háček. Když žijeme život omezený tím, co od nás očekávají ostatní, žijeme velmi omezený život. Co ve skutečnosti znamená žít jako dívka oproti tomu žít jako žena? Znamená to, že si své chování volíme podle toho, co se od nás očekává, a ne podle toho, co nám přinese naplnění a seberealizaci. Místo vědomé snahy o to, co je pro nás nejlepší, jen plníme požadavky okolí. Přestože jsme fyzicky dospěly, nikdy opravdu nedospějeme emocionálně. A i když nám toto chování snad umožní dočasný únik před dilematy skutečného světa, nikdy nám neumožní plně kontrolovat svůj vlastní osud.

Jak jsem řekla už v úvodu, možnost pozorovat a koučovat pracující ženy a vést s nimi workshopy mi dala příležitost poznat přímo z první ruky, jak nám holčičí chování zabraňuje naplnit náš kariérní potenciál. Promarněné příležitosti k získání úkolů, které by vás posunuly v kariéře, i opomenutí při povyšování pramení z neochoty předvést své schopnosti, z obavy promluvit na poradách a z toho, že pracujete příliš tvrdě a zapomínáte si budovat kontakty a vztahy důležité pro dlouhodobý úspěch. Podobné chování se u žen projevuje ještě výrazněji na workshopech, kterých se účastní obě pohlaví. Moje práce pro firemní klienty mi umožňuje pořádat jak workshopy pouze pro ženy, tak programy rozvoje vůdcovských schopností pro smíšené skupiny zaměstnanců jedné firmy. Dokonce i ženy, které se mezi jinými ženami chovají asertivně, začnou být pasivnější, umírněnější a zdráhají se promluvit, když se ocitnou ve smíšené skupině.

Případ Susan

Ukážu vám teď příklad ženy, kterou jsem koučovala a která si lámala hlavu nad tím, proč nenaplňuje svůj potenciál. Susan pracovala jako manažerka nákupu v ropné společnosti figurující v žebříčku Fortune 100. Pro tuto firmu pracovala už více než dvanáct let a začala být frustrovaná tím, že nepostupuje ani tak rychle, ani tak vysoko jako kolegové, s nimiž v práci začínala. Ačkoli si Susan myslela, že se možná jedná o genderovou diskriminaci, nikdy ji nenapadlo, jak moc ke stagnaci své kariéry sama přispívá. Než přišla na první individuální sezení, měla jsem možnost pozorovat ji na poradách s jejími protějšky.

Všimla jsem si jí hned na první poradě: atraktivní žena s dlouhými světlými vlasy, drobnou postavou a hlubokýma modrýma očima. Pocházela z Texasu, takže mluvila s jemným jižanským přízvukem, a když naslouchala ostatním, vždycky půvabně naklonila hlavu a usmála se. Byla radost být s ní v jedné místnosti, ale připomínala mi roztleskávačku – atraktivní, živá, vřelá a plná podpory pro ostatní. Když mluvili jiní, přikyvovala a usmívala se. Když mluvila ona sama, používala vyhýbavé fráze typu: „Možná bychom měli zvážit…“, „Třeba je to proto, že…“, a „Co kdybychom…“. Vzhledem k tomuto chování sice Susan nikdo nikdy nemohl obvinit z toho, že se chová útočně, ale také ji nikdo nepovažoval za vhodnou kandidátku do vedení.

Po několika dalších poradách, na kterých jsem pozorovala její chování v porovnání s chováním jejích kolegů, jsme se se Susan setkaly v soukromí, abychom probraly její kariérní ambice. Na základě jejího vzhledu, chování a toho, co jsem ji na poradách slyšela říkat, jsem usoudila, že jí může být něco mezi třiceti a pětatřiceti. Vyrazilo mi dech, když mi řekla, že její čtyřicet sedm a v oblasti nákupu má skoro dvacet let zkušeností. Vůbec jsem netušila, že má za sebou takovou minulost a takové zkušenosti – a pokud jsem to netušila já, netušil to ani nikdo jiný. Aniž by si to Susan uvědomila, chovala se tak, jak se to naučila během procesu socializace. Její styl chování měl v dětství natolik pozitivní ohlas, že ho začala považovat za jedinou možnou cestu k úspěchu. Susan prostě investovala do holčičího stereotypu.

Nelze popřít, že toto chování jí opravdu pomohlo k brzkému kariérnímu úspěchu. Problém byl v tom, že na dosažení dalších cílů a tužeb už nestačilo. Její vedení, kolegové i přímí podřízení uznávali, že je radost s ní pracovat, ale nikdo z nich o ní vážně neuvažoval pro žádnou vyšší pozici nebo významnější projekt. Susan se chovala jako dívka a ostatní s ní podle toho jednali. I když věděla, že pokud má mít nějakou šanci na naplnění svého potenciálu, musí dělat něco jinak, neměla nejmenší tušení, co by to mělo být.

Nakonec jsem se dozvěděla, že Susan byla nejmladší ze čtyř dětí a jediná dcera v rodině. Její otec se v ní viděl a starší bratři nad ní drželi ochrannou ruku. Velmi brzy se naučila, že být dívkou je užitečné. Využila to ve svůj prospěch. A jak rostla, i nadále se spoléhala na stereotypně ženské chování, protože jí přinášelo to, co chtěla. Byla studentkou, ze které byli učitelé nadšení, spolužačkou, se kterou se chtěl každý kamarádit, a roztleskávačkou, kterou všichni obdivovali. Netušila ale nic o jiných stylech jednání, které by ji přiblížily k jejímu snu – být povýšena na viceprezidentku.

Každá z nás je uvnitř malá holka

Ačkoli Susan je extrémním příkladem toho, že být dívkou může mít velké výhody, i většina z nás ostatních v sobě má kousek Susan. Jednáme v rámci rolí, které jsme se naučily hrát v průběhu naší socializace, a nikdy tak úplně nevyrosteme z dívky v ženu. Jako pečovatelky, fanynky či pomocnice investujeme více námahy do toho, abychom naplnily potřeby ostatních, než do toho, abych si někdo všiml těch našich. A je tu další háček. Když se z těchto rolí pokusíme vymanit a začít se chovat jako dospělé bytosti schopné seberealizace, často se setkáváme se skrytým – i zjevným – odporem, který nás má udržet v našich dívčích rolích. Komentáře typu: „Ty jsi tak roztomilá, když se zlobíš“, „Co se děje, máš zase svoje dny?“ nebo „Proč se nemůžeš spokojit s tím, co máš?“ jsou k tomu přímo určené.

Když ostatní zpochybňují naši ženskost nebo odůvodněnost našich pocitů, reagujeme raději tím, že se stáhneme, než abychom působily rozruch. Pochybujeme o opravdovosti vlastních prožitků. Pokud se máme rozhodnout, jestli bojovat, nebo utéct, často volíme útěk. A pokaždé, když to uděláme, posuneme se o krůček zpátky do dívčích let a zpochybníme vlastní hodnotu. Jako bychom s ostatními uzavřely tajný pakt, že raději zůstaneme dívkami, než abychom se staly ženami. A to je ta chvíle, kdy musíme začít přijímat vlastní odpovědnost za nenaplnění našich potřeb či našeho potenciálu. Eleanor Rooseveltová měla pravdu, když řekla: „Nikdo ve vás nemůže vyvolat pocit méněcennosti, pokud mu to sama nedovolíte.“ Nepřikyvujte. Nepaktujte se. Nechovejte se jako malá!

Sebeohodnocení

Teď je čas zhodnotit, na čem potřebujete zapracovat nejvíc. Dotazník na následujících několika stranách vám má pomoci zjistit, jaké chování právě vám možná překáží v kariérním postupu. Najdete v něm oblasti, na kterých jste už zapracovala a které pro vás teď nepředstavují žádný problém. Pokud jste jako většina žen, najdete také několik oblastí, které stále vyžadují vaši pozornost. Najděte si chvilku času a udělejte si o nich přehled. Za dotazníkem následuje návod na to, jak vaše skóre vztáhnout na tuto knihu. Možná, že ji ani nebudete muset číst celou. To je dobré, ne? Vaše první lekce na téma: pracujte více hlavou a méně rukama.

schéma 1

SEBEOHODNOCENÍ

Podle níže popsané škály popište, nakolik je pro vás každá z vět pravdivá. Buďte co nejupřímnější; zvažte, jak se chováte, jak myslíte nebo jak se cítíte ve většině případů nebo po většinu času.

1 = Zřídka

2 = Občas

3 = Skoro vždy

1. Nemám problém vyložit si pravidla po svém, pokud je to potřeba pro dosažení cíle.

2. Netrápí mě, když mě někdo navzdory mé upřímné snaze o vybudování přátelského vztahu nemá rád.

3. Dávám si realistické cíle ohledně toho, kolik práce lze za den rozumně zvládnout.

4. Dokážu vám během půl minuty (nebo ještě méně) shrnout, proč představuji pro svou firmu přidanou hodnotu.

5. Když někomu sděluji něco závažného, neusmívám se, abych to sdělení zjemnila.

6. Pokud mám na věc názor, řeknu ho přímo – nesnažím se ho zaobalit jako otázku.

7. Poznám, když se mě někdo snaží potupit, a dokážu dát najevo, že mi to není příjemné.

8. Nepřejímám zodpovědnost nebo vinu za chyby jiných lidí.

9. Nejsem z těch, kdo se omlouvají za nedůležitá pochybení.

10. Když dostanu nereálný termín, vyjednám si změnu na přijatelnější datum.

11. Pokud si někdo nevšimne něčeho, co jsem udělala výjimečně dobře, upozorním na to sama.

12. Když sedím u jednacího stolu, opřu se o něj lokty a nakloním se dopředu.

13. Nevadí mi mlčení.

14. Věřím, že nejsem o nic hloupější než ostatní.

15. Stojím si za tím, čemu věřím, i když vím, že to ostatním nebude příjemné nebo z toho budou nešťastní.

16. Nerada o sobě v práci šířím příliš mnoho osobních informací.

17. Než se do něčeho pustím, naplánuji si, jak na to půjdu.

18. Aktivně vyhledávám nové úkoly, které otestují moje schopnosti a vlohy.

19. Nosím účes, který odpovídá mému věku a postavení.

20. Můj verbální projev je stručný a rázný.

21. Pokud mě na více než jedné poradě za sebou požádají, abych dělala zápis, taktně to odmítnu.

22. Necítím se provinile, když mi moje vlastní priority znemožní udělat někomu laskavost.

23. Neberu si osobně, když se někdo cítí dotčený tím, co jsem řekla.

24. Lidi, kterým jsem pomohla nebo jim věnovala zvláštní pozornost, žádám o revanš.

25. Dobrovolně se hlásím o úkoly, na nichž mohu nadřízeným předvést své schopnosti.

26. Dávám si záležet na volbě vhodných doplňků a na tom, aby se hodily k mému oblečení.

27. Mluvím jasně a nahlas.

28. Pokud se ke mně někdo chová nepatřičně, dám mu najevo, co si o tom myslím.

29. Každý den vědomě trávím nějaký čas neformálními debatami s kolegy.

30. Pokud mám pocit, že si to zasloužím, není pro mě problém požádat o zvýšení platu.

31. Porad, na kterých mohu předvést své schopnosti, se účastním bez ohledu na to, kolik mám práce.

32. Alespoň každý druhý měsíc požádám ostatní o zpětnou vazbu.

33. Oblékám se přiměřeně práci, kterou chci získat, ne práci, kterou mám.

34. Nepoužívám neurčité fráze typu něco jako, asi jako a podobně.

35. Na poradách jsem mezi prvními, kdo promluví.

36. Pokud tak úplně nevěřím tomu, co někdo říká, pokládám mu otázky, které mi pomohou si to ověřit.

37. Dávám si záležet na pevném stisku ruky, který naznačuje, že je třeba brát mě vážně.

38. Neruším předem naplánovaný osobní program kvůli práci.

39. Pokud někdo zopakuje myšlenku, s níž jsem předtím přišla já, taktně upozorním na to, kdo je jejím autorem.

40. Na veřejnosti se nečešu ani si nepřetírám ústa rtěnkou.

41. Mluvím pomalu.

42. Jsem sama sobě dobrou advokátkou.

43. Nežádám o povolení utratit peníze společnosti za věci, o nichž vím, že jsou přijatelné.

44. Můj pracovní prostor je uklizený a dobře uspořádaný.

45. Nenechávám ostatní, aby v práci plýtvali mým časem.

46. Když dostanu pochvalu za dobře odvedenou práci, zařídím, aby se o tom dozvěděl i můj nadřízený.

47. Když se s někým poprvé setkávám, dívám se mu zpříma do očí.

48. Vím, co znamená ROI.

49. Vím, že jsem dobrá v tom, co dělám.

SCHÉMA 2

BODOVÁNÍ

Krok 1. Zapište odpovědi z dotazníku do tabulky.

Krok 2. Sečtete výsledky v každém sloupečku a získáte výsledky jednotlivých kategorií.

Krok 3. Sečtěte výsledky jednotlivých kategorií na posledním řádku tabulky a získáte celkové skóre.

VYSVĚTLENÍ VÝSLEDKŮ

Zakroužkujte na spodním řádku tabulky dva nejlepší výsledky. To jsou vaše dvě nejsilnější oblasti. Vaše pozitivní, sebevědomé a kompetentní chování v těchto oblastech vám napomáhá k úspěchu. Co se týká dosahování kariérních cílů, jsou to vaše nejsilnější stránky, takže se jich držte – bez ohledu na to, jak moc by si jiní lidé přáli, abyste je omezila na minimum.

Zakroužkujte na spodním řádku tabulky dva nejhorší výsledky. To jsou dvě oblasti, v nichž je vaše snaha zbavit se stereotypicky ženského chování nejméně úspěšná. Možná budete chtít přejít přímo k příslušným kapitolám a přečíst si něco o tom, jak může změna vašeho chování v těchto oblastech posílit vaši pozici.

Pokud je vaše celkové skóre:

49–87 Vaše socializace proběhla až příliš dobře a v dosažení vašich kariérních cílů vám pravděpodobně příliš nepomáhá. Měla byste věnovat značnou pozornost otázkám, u nichž jste se ohodnotila jedničkou – jste nebezpečně blízko k sabotáži vlastní kariéry.

88–127 Menší vylepšení by vám neuškodilo. Zaměřte se na ty oblasti, v nichž se stále potýkáte se stereotypním chováním. Zjistíte, že malé změny přináší výrazné výsledky.

128–149 Chování, které jste se naučila v dětství a které by mohlo poškodit vaši kariéru, se vám daří překonávat na jedničku. Jen tak dál – výsledky už se nepochybně dostavily.

Neuvědomované schopnosti

Tak vidíte. Říkala jsem vám, že to s vaším chováním není tak špatné, jak si myslíte. V koučování se pro rozvoj nových stylů chování používá model, který se jmenuje neuvědomované schopnosti. Na následujícím schématu můžete vidět, jak tento model funguje.

SCHÉMA 3

NEUVĚDOMOVANÁ SCHOPNOST

Vaším úkolem je propracovat se v průběhu času z prvního do posledního pole obrázku. Začínáte v poli číslo 1: nejste si vědoma, že byste vůbec dělala něco špatně, takže v této oblasti ani nemůžete mít velké schopnosti (míra schopností i uvědomění je nízká).

Poté, co svoje schopnosti ohodnotíte a přečtete si chyby popsané v této knize, lépe si uvědomíte, nakolik si svým chováním škodíte, ale pořád nebudete vědět, jak ho napravit. Přesunula jste se do pole 2: míra schopností je pořád nízká, ale míra uvědomění se zvýšila.

Tím, že si v praxi vyzkoušíte tipy popsané za každou chybou, se přesunete do pole 3, které se vyznačuje vysokou mírou uvědomění i schopností. Pokud jste někdy trénovala nějaký sport nebo se učila na něco hrát, víte, jak to funguje. Čím více toto chování cvičíme, tím více se nám daří zařazovat je do svého rejstříku schopností – používáme ho, aniž bychom o něm musely přemýšlet. Přestože toto je náš cíl, nenechte se odradit, když to v některých případech nepůjde tak jednoduše. Ať už jde o golfový úder nebo klavírní skladbu, víte, že to zvládnete, ale možná se budete muset soustředit na to, abyste to zvládla dobře. To je pole číslo 3.

Tak jako u každé nové schopnosti budete nejdřív nervózní z toho, jak se chováte. Po určitém období úspěšného tréninku budete ale schopná tímto způsobem jednat, aniž byste na to musela myslet. V některých oblastech se vám nicméně může stát, že úplné dokonalosti nedosáhnete nikdy. Naše socializace nám může znesnadnit – vlastně přímo znemožnit – abychom dokázaly jednat určitým způsobem a nemusely se na to soustředit. Na tom není nic špatného. Dokud budete jednat vědomě a cílevědomě, bude se vám dařit.

Zvládání úzkosti

Z výrazů na tvářích žen, s nimiž pracuji, i z jejich komentářů vím, že součástí učebního procesu je i úzkost a zmatek. Audiokazeta, kterou jsem vydala v roce 1989 – Women and Power: Understand Your Fear/Releasing Your Potential – i moje kniha Women, Anger & Depression: Strategies for Self-Empowerment, která vyšla v roce 1991, obsahují příklady, které jsou už dnes zastaralé, ale to, co říkají o procesu učení, zůstává aktuální. Když ženám navrhnete, aby začaly využívat svou sílu, odmítnou to – ze strachu, že budou vnímány jako příliš maskulinní, agresivní nebo neschopné spolupráce. Je to natolik v rozporu s naší socializací, že to prostě bez dalšího zamítáme. Představa, že existujeme pro ostatní, nikoli samy pro sebe, je v nás tak silně zakořeněná, že alternativy zkoumáme jen velmi neochotně.

Ironické na tom je, že ženy využívají svou sílu neustále – jen jiným způsobem, než muži. Spoléhat se na náš „dívčí šarm“ může být zrovna tak účinné, ale není to tak přímé a konfrontační. Jinak řečeno, svou moc uplatňujeme méně přímým způsobem než muži. Naučily jsme se nebýt přímé, aby to nevypadalo, že mužům bereme příliš mnoho jejich moci. To je příčinou našich potíží se získáváním vlivu a vlastním zviditelněním ve firmách.

Pokaždé, když žena prosazuje svůj názor přímo, vlastně tím dotyčnému muži ve svém životě (ať už je to manžel, syn, šéf nebo jakákoli jiná mužská postava) říká: „Něco od tebe chci. Chci to, co mi právem patří. I já očekávám, že moje potřeby budou naplněny.“ Často se cítíme provinile, když takto trváme na svém. Získat zpět kontrolu nad situací pro nás totiž znamená vzít ji někomu jinému. Místo abychom jednoduše dostaly to, co potřebujeme, co si zasloužíme nebo co chceme, musíme nutit ostatní, aby nám to vrátili, protože jsme se toho dlouho zříkaly. Je těžké vyrovnat se s následnými reakcemi. Ostatní totiž nic měnit nechtějí – oni mají všechno, co potřebují, tak k čemu změny?

Odpor ke změnám je normální. Musíme ho očekávat. Stejně jako alkoholik na odvykací kúře zjišťuje, že se ostatní spikli proti němu a snaží se ho znovu přivést k opilství, i dívka měnící se v ženu zjistí, že musí čelit lidem, kteří v ní stále chtějí vidět malou holčičku. Pokud chcete dosáhnout svých cílů, musíte to mít na paměti.

Co si má holka počít?

Tady je několik konkrétních koučovacích tipů – předehra k tomu, co bude následovat. Zkoušejte je jeden po druhém. Nepokoušejte se využít všechny najednou, tím v sobě nanejvýš vyvoláte pocit marnosti. Vyberte si jeden nebo dva, na kterých chcete pracovat, a potom se vraťte pro další.

• Dejte sama sobě povolení změnit se z dívky v ženu. Možná to zní prostě, ale je to něco, čemu z výše zmíněných důvodů mnoho žen vzdoruje. Pěkně si sama se sebou promluvte. Řekněte si, že nejenom můžete, ale dokonce máte právo na to chovat se tak, abyste dosáhla svých cílů. Vyzkoušejte mantru I já mám právo na naplnění svých potřeb.

• Představte si sama sebe takovou, jakou byste chtěla být. Pokud si to dovedete představit, můžete to mít. Představte si sama sebe v roli, na kterou aspirujete. Pokud to znamená přesunout se do rohové kanceláře, představte si sama sebe, jak v ní sedíte, se vším tím, co k tomu patří. Představte si, jakým způsobem se budete chovat a jak budete jednat, abyste si takovou pozici zajistila. Začněte se tak chovat ve skutečnosti.

• Odmlouvejte tomu ustrašenému hlásku ve vaší hlavě. Možná se vám to zpočátku bude zdát trochu bláznivé, ale je potřeba postavit se starým ponaučením a nahradit je novými. Pokud váš ustrašený holčičí hlásek říká, „Ale když se změním, nikdo mě nebude mít rád,“ nechte svůj ženský hlas odpovědět: „Toto ponaučení už neplatí. Potřebuji nové a sebevědomější.“

• Vytvořte si kolem sebe plexisklový štít. Plexisklo vám umožní vidět, co se kolem vás děje, ale zároveň vás ochrání před negativními útoky ostatních. Jednou jsem to navrhla klientce, která mi později řekla, že jí to sice připadalo bláznivé, ale rozhodla se to vyzkoušet – a zjistila, že to funguje! V obtížných situacích si představila sama sebe v plexisklové bublině, která ji chránila před přezíravými poznámkami ostatních a umožnila jí zůstat nohama pevně na zemi a chovat se dospěle.

• Postavte si svět na slovech. Rutinní cvičení, které děláme na kurzech pro lídry, spočívá v tom, že účastníci mají v pětadvaceti slovech vyjádřit, jak by chtěli být vnímáni, a potom sepsat seznam jednání a chování, které k tomu potřebují. Můžete udělat totéž. Napište si, co chcete, aby o vás ostatní říkali, a potom začněte podnikat konkrétní kroky k tomu, aby se tato představa uskutečnila. Stručně řečeno, přijměte zodpovědnost, která se pojí s dospělostí.

• Rozeznejte odpor a pojmenujte ho. Když zjistíte, že se ostatní brání vaší snaze být přímější a vlivnější, ze všeho nejdřív si uvědomte, že jejich reakce vám mají zabránit dostat se do silnější pozice. Řešením není smířit se s tím, ale zpochybnit to. Řekněte něco jako: „Zřejmě nesouhlasíš s tím, co říkám. Dovol mi, abych ti objasnila svůj postoj, a potom mi můžeš říct, s čím přesně nesouhlasíš.“

• Žádejte zpětnou vazbu. Pokud máte obavu, že se chováte nepřiměřeně, zeptejte se na to důvěryhodného přítele nebo kolegyně. Vyhněte se otázkám typu ano-ne (jako například: „Myslíš, že jsem to přehnala?“). Zkuste položit otevřenou otázku a získáte lepší náhled na to, jak vás ostatní vnímají (jako například: „Řekni mi, co z toho, co jsem na tom jednání udělala, mi dopomůže k mým cílům, a co mě naopak brzdí.“).

• Nesnažte se o dokonalost. Ani já nedělám všechno tak, jak je to popsáno v této knize. Některé styly chování se natolik příčí mojí osobnosti, že se o ně ani nesnažím; jiné mi nejdou příliš dobře, ať se snažím sebevíc. Důležité je zvládnou jich několik opravdu dobře a nechat ty ostatní, aby doplnily celkový obrázek.

Další kroky

Za chvíli už na to budete sama. Navrhuji, abyste začala četbou dvou kapitol, které odpovídají vašim dvěma nejnižším skóre. Tyto oblasti potřebují vylepšit ze všech nejvíc. Ne všechny chyby z příslušných kapitol se vás budou týkat, takže to nemusíte přehánět a zkoušet každý koučovací tip a cíl. Místo toho si zaškrtněte políčko na spodním okraji stránky u těch tipů, o kterých si myslíte, že by se vám hodily nejvíc, a slibte si, že na nich začnete pracovat. Vyhněte se pokušení ignorovat tipy, které se zdají být příliš těžké. To jsou pravděpodobně ty, kde bude i malá změna ve vašem chování zřetelně poznat.

Poté, co přečtete kapitoly týkající se oblastí s nejnižším skóre, vraťte se na začátek a projděte si zbývající chyby. Každá ze 101 chyb je skutečná a dělají ji skutečné ženy. Nasbírala jsem je v průběhu své kariéry, kdy jsem jako koučka pracovala s muži a ženami ve firmách po celém světě, a také z příspěvků žen, které se účastnily mých workshopů s názvem Nechovej se jako malá. Ženy, které se od známých dozvěděly, že pracuji na této knize, mi dokonce bez vyžádání posílaly e-maily a chtěly se s vámi podělit o své chyby.

Co se týče koučovacích tipů, většinu z nich poskytuji ženám už roky a dostávám zprávy, že dokonce i malé změny mají velký vliv na to, jak je ostatní vnímají. Jiné pocházejí od mých kolegů z konzultačního týmu společnosti Corporate Coaching International, kteří jsou odborníky v různých oblastech koučování, jako je například komunikace, strategické plánování kariéry, nebo vyváženost pracovního a soukromého života. Pokud to s dosažením pracovního i osobního maxima myslíte vážně, je velmi důležité, abyste si brzy po dočtení knihy vytvořila svůj vlastní plán. Pomůže vám udržet se na správné cestě a mapovat svůj postup. Teď už je to na vás. Pusťte se do toho!

Kapitola 6

Váš projev

Existuje jedna čínská kletba, která postihuje mnoho žen: Nechť máš znamenitý nápad a nejsi schopen o něm nikoho přesvědčit. I ty nejlepší nápady můžete házet jako hrách na stěnu, pokud je nepodáte sebevědomým a důvěryhodným způsobem. Kapitola „Váš projev“ se netýká toho, co byste měla říkat, ale jak byste to měla říkat: je o volbě slov, tónu hlasu, rychlosti řeči a organizaci myšlenek. Každý z těchto faktorů částečně přispívá k tomu, jestli se na vás ostatní dívají jako na erudovanou, sebevědomou a schopnou odbornici.

Na následujících stránkách se setkáte se s každým z nich a dozvíte se, jaký způsob vyjadřování byste si měla osvojit. Zkuste si některé z koučovacích tipů říct nahlas, abyste si zvykla na to, jak znějí. Vyhněte se pokušení některý tip přeskočit, protože vám připadá nepříjemný nebo ošidný – to je možná právě ten, který potřebujete nejvíc. Pamatujte, že váš projev se spolu s vaším vzhledem podílí na tom, jak důvěryhodně působíte na ostatní, více než z 90 %.

56. chyba

Zaobalovat oznámení jako otázky

To je nejběžnější chyba, kterou u žen slýchávám: využívat otázky jako bezpečný způsob vyjádření vlastních myšlenek, aby nepůsobily příliš přímočarým nebo ambiciózním dojmem. Tyto otázku většinou začínají slovy: „Co myslíš, mohli bychom…?“ nebo: „Uvažoval/a jsi o…?“ Tím, že místo vznesení návrhu raději položíme otázku, se zříkáme vlastnictví a výsledků našich nápadů. Podívejte se na tento rozhovor:

Ann: Myslíš, že bychom měli do rozpočtu přidat víc peněz na rozvoj, abychom byli připraveni případně uspokojit nečekaný nárůst poptávky?

Pete: Ne. Já si myslím, že bychom měli dát víc peněz do reklamy. Nejdřív se o nás musí vědět, pak teprve se můžeme začít zajímat o uspokojování poptávky.

Ann: To je pravda, ale my musíme být připravení tu poptávku uspokojit okamžitě, a to vyžaduje rozvojové fondy.

Pete: Tak proč se mě na to ptáš?

Když podáváte vlastní názor jako otázku, je to trochu jako pokoušet se podojit býka: vás to frustruje a býkovi to jde na nervy. Pokud máte obavu, abyste nezněla příliš ostře nebo ctižádostivě, zvažte, že zprávu trochu zjemníte a uděláte ji tak stravitelnější. Za každou cenu se ale vyhněte tomu, abyste z ní udělala otázku.

Koučovací tipy

• Začněte věci oznamovat. Kdykoli se přistihnete přitom, že svůj názor zaobalujete jako otázku, změňte ji na oznámení.

• Otázky si nechejte na chvíle, kdy opravdu potřebujete nějakou informaci nebo vás zajímá něčí názor.

• Vznášejte své návrhy v oznamovacích větách: „Navrhuji, abychom se připravili na nově vznikající poptávku tím, že většinu rozpočtu investujeme do rozvoje.“ I když s vámi někdo nebude souhlasit, získáte tak pro obhajobu svého návrhu mnohem lepší pozici.

• Možná vám pomůže, když na závěr svého oznámení nebo návrhu dodáte: „Zajímalo by mě, jaký je váš názor.“ Vaše vlastní přímost vás potom nebude tolik znervózňovat a přitom nebudete vypadat o nic méně sebejistě.

Na tomto musím zapracovat ___

57. Chyba

Zahajovat sdělení úvodní řečí

Úvodní řeč je směsice více i méně smysluplných slov předcházející hlavnímu sdělení. Je to jako přecpaná neuklizená skříň. Pokud je v ní nepořádku příliš, nevidíte přes něj, co ve skříni vlastně máte. Totéž platí o slovech. Čím víc slov používáte, tím je vaše zpráva roztříštěnější a tím menší je pravděpodobnost, že ji posluchač zaznamená.

Ženy úvodní řeči používají, aby svou zprávu zjemnily, v obavě, že budou působit příliš přímě nebo agresivně. Jak na vás působí tato úvodní řeč?

Víte, já jsem přemýšlela o tom problému, který máme s produktivitou. Také jsem o tom hodně diskutovala s jinými lidmi. Mnoho z nás sdílí stejné obavy ohledně toho, jak se naše produktivita za poslední tři čtvrtletí snížila, takže nejsem sama, kdo má tento názor. Když o tom tak přemýšlím, možná je to víc, než je ty tři čtvrtletí. Je to něco, o čem už dlouho víme, ale nikdy jsme to nijak neměřili. Každopádně se všichni snažíme najít řešení tohoto problému a myslím, že mě možná něco napadlo. Neříkám, že je to ten nejlepší nebo jediný možný nápad – je to prostě jen nápad. Jiní lidé mají vlastní nápady, ale nechám na nich, aby se o ně s vámi podělili. Takže, můj nápad se týká…

A o čem že se to bavíme? Motem tohoto člověka musí být Proč to říct stručně, když to jde zdlouhavě ? Stejná informace se dala předat výstižně a sebevědomě s použitím pouhé čtvrtiny slov:

Produktivita je problém, se kterým se potýkáme už nějakou dobu, a já mám návrh, jak ho řešit.

Koučovací tipy

• Jako první řekněte to nejdůležitější. Než otevřete ústa, ujasněte si myšlenky za pomoci dvou jednoduchých otázek: Jaké je mé hlavní téma? a  Jaké dva či tři body chci dát posluchačům ke zvážení?

• Vaše mantra by měla znít: Co je s tručné, je sebevědomé . Pokud je vaše sdělení důležité, nacvičte si je nanečisto. Zdokonalte je za použití co nejmenšího počtu slov.

• Vyzkoušejte kombinace kladných vět a krátkých sdělení: „Navrhuji, abychom provedli funkční analýzu a našli s její pomocí příčiny a řešení snížené produktivity posledních tří nebo čtyř čtvrtletí.“

Na tomto musím zapracovat ___

58. Chyba

Vysvětlovat

Nejhorším doplňkem úvodní řeči je zdlouhavé vysvětlení. Konečně se dostanete k hlavnímu bodu – a pak se znovu pustíte do ještě delšího vysvětlování a ostatní vypnou poslech. Úvodní řeč doplněná vysvětlením je smrtelná kombinace. Proč jdou tyto dvě zásadní chyby ruku v ruce častěji u žen než u mužů? Existuje pro to hned několik důvodů. Větší počet slov zprávu zjemňuje a chraň nebesa, aby byl náš projev silný a působivý. Dalším důvodem je náš strach z toho, že jsme něco vynechaly nebo podcenily, takže ve snaze o dokonalost pokračujeme v řeči. Třetím důvodem je, že na naše oznámení často nikdo nereaguje, a proto mluvíme dál ve snaze získat zpětnou vazbu. A konečně se dlouhou řečí snažíme vyvážit vlastní nejistotu. Myslíme si, že čím víc mluvíme, tím lépe objasníme svůj názor. Opak je pravdou.

Podívejte se znovu na úvodní řeč z 57. chyby a doplňte ji o toto zdlouhavé vysvětlení:

Neříkám, že je to ten nejlepší nebo jediný možný nápad – je to prostě jen nápad. Jiní lidé mají vlastní nápady, ale nechám na nich, aby se o ně s vámi podělili. Já navrhuji, abychom udělali něco jako průzkum zaměstnanecké spokojenosti. Víte, co myslím, ten průzkum, při kterém obcházíte zaměstnance a ptáte se jich na jejich postupy, spokojenost v práci, vztahy s nadřízenými a tak dál. Spousta společností to teď dělá. Můžeme na to buď najmout externího konzultanta, nebo použít vlastní personál. Pokud s tím souhlasíte, jsem ochotná udělat průzkum možností a zjistit, jak by se to dalo provést co nejlépe. Nebo můžete vytvořit pro průzkum možností pracovní skupinu, pokud se vám to zdá lepší. Když ale budete chtít, tak možnosti prozkoumám a podám vám hlášení.

Jak jsem řekla – smrtící kombinace.

Koučovací tipy

• Zkraťte svoje vysvětlení o 50 až 75 %.

• Jakmile se dostanete k tomu, co chcete říct, neměly by následovat víc než dvě nebo tři doplňující informace. Potom přestaňte mluvit. Pokud vám jde o to, aby ostatní kvitovali vaše sdělení, bude vaše mlčení pro ostatní pobídkou, aby něco řekli.

• Pokud se budete držet všech mých koučovacích tipů, bude celé vaše sdělení vypadat takto:

„Navrhuji, abychom provedli funkční analýzu a našli příčiny a řešení snížené produktivity posledních třech či čtyřech čtvrtletí. Výsledky nám řeknou, kde jsou naše silné stránky, jaké chyby momentálně děláme a jakým směrem bychom se měli vydat. Vezmu si to na starost.“ Chtěla byste k tomu něco dodat?

• Odolejte vnitřnímu hlásku, který říká „nedostatečné“. Není nezbytné sdělit ostatním všechno, co k tématu víte. V závislosti na úrovni vašich znalostí se to může zdát nedostatečné vám, ale ne ostatním. Jsou případy, kdy méně je více.

Na tomto musím zapracovat ___

59. Chyba

Žádat o dovolení

Všimla jste si někdy, že muži nežádají o dovolení? Žádají o prominutí. Mám tušení, že ženy žádají o dovolení spíš ze zvyku, než že by opravdu potřebovaly, aby jim někdo dal zelenou. Je to variace na stejné téma, jako „pro jistotu“ klást otázky místo přímých sdělení, ale potenciálně mnohem nebezpečnější. V naší společnosti se žádosti o dovolení očekávají od dětí, nikoli od dospělých. Pokaždé, když žena žádá o dovolení, aby směla něco udělat či říct, odsouvá sama sebe na nižší úroveň a degraduje se na pozici dítěte. Také se dobrovolně vystavuje riziku, že uslyší „ne“. Když žádáme o povolení, než něco uděláme, je menší pravděpodobnost, že nás někdo obviní z chyby. Také je ale menší pravděpodobnost, že budeme vnímány jako sebevědomé osobnosti, které se nebojí rizika.

Ženy žádají o povolení pro tak prosté věci, jako je den volna, i pro tak absurdní, jako jestli mohou utratit peníze za určitou službu, potřebnou pro jejich oddělení – navzdory tomu, že mají pravomoc podepisovat výdaje. Nikdy nezapomenu na ženu, která si mi stěžovala, že nedostala povolení, aby pro svůj tým udělala jednodenní akci mimo pracoviště, zatímco její mužský kolega vzal svůj tým na třídenní „flákárnu“ do místního rekreačního střediska. Když jsem se začala vyptávat, jak si svou akci plánovala, přiznala, že považovala za politicky korektní zeptat se svého šéfa, jestli si všichni v jejím týmu mohou vzít den volna. Dostalo se jí odpovědi, že se mu to příliš nezamlouvá. Zašla tedy za svým kolegou a zeptala se ho, jak se mu podařilo získat šéfovo svolení. Její kolega jí řekl: „Vůbec mě nenapadlo se ho na to ptát.“

Ať už je vaše pozice jakákoli, máte pravomoc jednat v určitých hranicích samostatně. Je na vás, abyste tyto hranice rozpoznala, ujasnila si je se svým nadřízeným či nadřízenou a držela se jich. Vídám mnoho žen, od asistentek v administrativě až po manažerky, které neudělají krok, aniž by nejprve nepožádaly o dovolení. Věřte mi, že váš šéf chce, abyste převzala iniciativu do vlastních rukou. To je to, za co jste placená, a ohromně to ulehčí jeho či její práci.

Koučovací tipy

• Nežádejte o dovolení. Místo toho informujte ostatní o svých úmyslech. Dáte tak najevo, že berete ohled na jejich právo tyto informace znát, aniž by vaše kroky závisely na jejich schválení.

• Chovejte se jako jim rovná.

• Změňte toto:

„Mohla bych zítra pracovat z domu? V poledne mi má přijít zásilka.“

Na toto:

„Jen jsem vám chtěla říct, že zítra budu pracovat z domu. Očekávám zásilku.“

• Dá se předpokládat, že pokud lidem vadí, co jim říkáte, dají vám to najevo. V tom okamžiku máte silnější vyjednávací pozici, než kdybyste žádala o povolení.

• Pokud je pro vás obtížné věci přímo oznamovat, zmírněte své prohlášení pomocí navazujících frází. Místo, abyste žádala o povolení, zkuste říct: „Mám v plánu připravit organizační návrh, jak vyřešit jednotlivé problémy našich klientů. Až bude hotový, ráda bych znala váš názor na něj, než ho představím klientům.“

• Stejně tak se nenechejte nachytat a neodpovídejte na oznámení, která jsou zaobalená jako otázky. Zbytečně se dostanete do slovního souboje.

• Oprávněná otázka je taková, kterou žádáte o neznámé či nedostupné informace. Takové otázky samozřejmě pokládejte, ale vyhněte se tomu, abyste jimi držela ostatní v šachu. Jejich řeč těla vám naznačí, kdy už by se rádi posunuli k dalším tématům, proto ji vnímejte. Dodatečné otázky můžete položit později.

Na tomto musím zapracovat ___

60. Chyba

Omlouvat se

Jednou jsem se dívala na British Open, právě když Tiger Woods tento turnaj prohrál. Sportovní reportér, který s ním poté dělal rozhovor, vyjádřil svůj soucit s tím, že měl Woods evidentně špatný den, kdy nezvládal jednoduché údery a nedařilo se mu. Woods na to odpověděl: „Nehrál jsem špatně. Vítr a další okolnosti dnes prostě stály proti mně.“ Byla to připomínka toho, jak muži dokonce i tváří v tvář očividným chybám a špatnému výkonu svůj neúspěch popírají nebo bagatelizují, místo aby přijali zodpovědnost či se omluvili.

Ženy si z toho mohou vzít ponaučení. Omlouvat se za neúmyslné, nepodstatné či nedůležité chyby podrývá naši sebedůvěru a zároveň i důvěru, kterou v nás mají ostatní. Ať už jde o to, že jsme do někoho neúmyslně vrazily na ulici, nebo že jsme se dopustily drobného omylu v kanceláři, ženy se omlouvají mnohem častěji než muži. Je to naše druhá přirozenost a často se k ní uchylujeme místo toho, abychom ukázaly na pravý zdroj naší chyby – špatnou komunikaci ze strany toho druhého. Tento přístup sice snižuje riziko konfliktů, zároveň vás ale staví do pozice toho, kdo chyboval, i když tomu tak ve skutečnosti není.

Tady je příklad. Jedna moje klientka zahájila koučovací sezení tím, že mi začala vyprávět, jak jí její šéf zrovna vynadal, protože ho neinformovala o nějaké poradě, které se zúčastnila a které se chtěl zúčastnit i on. Skutečnost byla taková, že mu přeposlala e-mail s informacemi o této poradě, ale on si jej buď zapomněl přečíst, nebo si to zapomněl poznamenat do kalendáře. Když jsem se jí zeptala, jak si s touto situací poradila, bylo očividné, že je na svou reakci hrdá. Protože jsme zrovna na předešlém sezení náhodou mluvily o tom, jak se ženy přehnaně omlouvají, věděla, že omlouvat se nechce. Namísto toho mu velmi zdvořile řekla: „Přeposlala jsem vám ten e-mail v tentýž den, kdy jsem jej dostala. Pokud byste do budoucna chtěl, abych se vždy ujistila, že jste informace tohoto typu obdržel, ráda to udělám.“

Byla to skvělá odpověď, a to hned z několika důvodů. Zaprvé se nenechala nachytat a nezačala se omlouvat. Řekla mi, že díky tomu se cítila mnohem silnější a mnohem méně jako dítě, které někdo hubuje. Zadruhé, existuje někde na světě nějaký nadřízený, který chce, aby mu zaměstnanci chodili do kanceláře a kontrovali ho pokaždé, když mu pošlou pár e-mailů? Tím, že byla schopná přemýšlet za pochodu, dokázala přijít s alternativou, o níž věděla, že se jejímu šéfovi nebude zamlouvat. V zásadě mu velmi diplomatickým způsobem předala odpovědnost číst si vlastní poštu.

Koučovací tipy

• Začněte počítat případy, kdy se zbytečně omlouváte. Vědomě snižte jejich počet tím, že si své omluvy schováte na opravdu zásadní přešlapy (a těch tolik není).

• Když uděláte chybu, která stojí za omluvu, omluvte se jen jednou a přejděte do fáze řešení problému.

• Přemožte nutkání omlouvat se pořád dokola a místo toho objektivně zhodnoťte, co se nepodařilo a jak to napravit.

• Zkombinujte předchozí koučovací tip s neutrálním konstatováním typu: „Vzhledem k tomu, jaké jsem původně obdržela informace, jsem netušila, že jste očekával něco takového. Řekněte mi další podrobnosti o tom, jak si to představujete, a já provedu nezbytná opatření.“

• Nepoužívejte ponižující omluvy jen pro to, abyste si to u ostatních nerozházela. Vždy se chovejte jako jim rovná – bez ohledu na to, s kým jednáte. Možná dotyčný zastává vyšší pozici než vy, ale to z něj nedělá lepšího člověka.

Na tomto musím zapracovat ___

61. chyba

Používat bagatelizující slova

Ačkoli ženy možná dosud trh s těmito slovy zcela neovládly, rozhodně je používáme víc, než většina mužů. Bagatelizující slova jsou ta, která snižují důležitost nebo velikost vašich úspěchů. Sedmnáctiletá dcera mé sestřenice to nedávno udělala a připomněla mi tím, že je to něco, co se naučíme už jako malé holčičky v reakci na napomínání: Nevytahuj se a nechlub se .

Během rodinné akce nám její dědeček pyšně oznámil, že vyhrála několik školních cen. Když jsem jí pogratulovala a ptala se, které ceny to byly, odpověděla: „Ale, jenom ceny Golden State.“ Nemám sice nejmenší tušení, o jaké ceny se jedná, ale vím jistě, že musela udělat něco výjimečného, aby je dostala. Použitím slůvka jenom bagatelizovala důležitost těchto ocenění.

Pracovním ekvivalentem je snižovat úspěchy nebo je připisovat něčemu jinému než talentu, tvrdé práci či know-how. Ženy často v reakci na gratulace nebo komplimenty řeknou, „Ále, to nic nebylo,“ nebo „Prostě jsem jenom měla štěstí.“ Používejte tyto fráze dostatečně často a začnete jim věřit.

Koučovací tipy

• Nacvičujte si frázi, „Děkuji. Jsem s tím výsledkem velice spokojená.“ Říkejte si ji znovu a znovu, dokud ji v reakci na kompliment nezačnete používat úplně samozřejmě.

• Objektivně popište své úspěchy, aniž byste je bagatelizovala. Vyhněte se slovům jako: „To bylo jenom…“, „Já jsem jen…“ nebo: „Překvapila jsem sama sebe…“

• Pokud chcete být skromná, zkuste říct něco jako: „Děkuji vám. Jsem hrdá na to, čeho jsem dosáhla, a musím přiznat, že svou zásluhu na tom mají i ti, kteří mi celou dobu pomáhali.“

Na tomto musím zapr

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .