Ivona Březinová

Adélka a Zlobidýlko

Ivona Březinová

ILUSTROVALA OLGA FRANZOVÁ

Adélka

a Zlobidýlko

© Ivona Březinová, 1998, 2014

Illustrations © Olga Franzová, 1998, 2014

www.brezinova.cz

ISBN 978-80-00-03513-0

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

1.

Kaštan je pes. Jezevčík. Má dlouhé tělo a krátké nohy. A štěká.

„Haf, haf,“ volá na Adélku.

Adélka není pes. Adélka je holka. Má dlouhé světlehnědé vlasy a legračně pihovatý pršáček. Sehne se ke Kaštanoví a popadne ho za uši.

„Kaštane, do které chodím třídy?“

„Haf, haf,“ odpoví Kaštan.

„Správně, do druhé,“ pochválí ho Adélka. „Jsem druhák. To už jsem velká, víš? Tak mě musíš poslouchat.“

Kaštan zavrtí ocáskem a vděčně Adélce olízne dlaň. Pak vzrušeně zavětří a odběhne do křoví. Křoví se křiví na všechny strany a Kaštan v něm šmejdí sem a tam.

„Pozor, něco tu mám,“ hafne na Adélku, ale ta právě dlouhými kroky měří vzdálenost od lavičky k vysokému stromu. „Maminka říká, že jsi buk. Umíš bučet, buku?“ ptá se stromu Adélka.

Strom jen tiše zašumí horními větvemi a pošle Adélce k nohám žlutozelený list.

„Co mi píšeš, buku? Já už umím krásně číst, víš? Přečtu vzkaz od mámy, přečtu i ten tvůj. Jen po tátovi to ještě někdy nepřečtu. Škrábe jako kocour. I Kaštan by to napsal líp.“

„Kde jsi, Kaštane? Jdeme domů,“ vzpomene si Adélka. Kaštan nic.

„Ke mně, Kaštane! Ke mně!“

Na tenhle povel je jezevčík cvičený. Vždycky hned přiběhne. Teď ne. Křoví se jen mírně otřáslo a ozývá se z něj výstražné vrčení.

„Co tam máš, Kaštane? Myšičku? Nech myšičku. Musíme domů.“

Vrčení zesílí.

„Že si pro tebe dojdu,“ řekne Adélka přísně. A protože Kaštan nejde, klekne si a leze opatrně po kolenou do křoví za ním. Větvičky ji tahají za vlasy a na punčocháčích se objevuje díra. „Polez ven, Kaštane!“ rozzlobí se Adélka. Chytne psa za kůži na krku, jak to dělá psí máma, když ji štěňata nechtějí poslouchat, a táhne ho ven.

„Co máš v zubech? Ukaž. Dej mi to. No tak, dej. Honem.“ Chvíli se přetahují, až Kaštan nakonec věc pustí. „Ty jsi ale... Vždyť je to hadráček! Hadrový panáček. Celého jsi ho potrhal, podívej.“

„Haf, haf,“ štěkne Kaštan a věrnýma psíma očima hledí na Adélku.

Ta si dá hadráčka do kapsy a pozorně se zadívá na hodinky na levém zápěstí.

„Čtvrt, půl, tři čtvrtě, celá, povězte, hodinky, kolik to dělá?“ ukazuje si Adélka prstem.

Je čtvrt, skoro půl. To je hodně. Malá ručička málem sahá po šestce. A v pět měla být Adélka doma. Ale Adélce se domů nechce. Chce se jí válet v trávě a prolézat trní.

2.

Jenže maminka s tátou doma trnou strachy. Tatínek rázuje pokojem sem a tam a maminka stojí u okna a pozoruje chodník. Je kostkovaný a prázdný.

Konečně se Adélka vrací. Kaštan poslušně kluše vedle ní s ušima až skoro u země.

„Už jdou,“ oddechne si maminka a táta jde ke dveřím otevřít. „Kdes byla, Adélko? Ty vypadáš! Jako trhan a špindíra dohromady.“

Maminka se zlobí. Napustí Adélce vanu a vyčítavě prohlíží díru na punčocháčích.

„Já to zašiju,“ špitne Adélka.

„Ty tak. Zvlášť když s tebou zase budou šít všichni čerti,“ řekne máma ještě trochu nazlobeně. I tatínek se zlobí, ale ten to nikdy nevydrží dlouho. Večer přijde dát Adélce pusu na dobrou noc.

„Co ti to kouká z kapsy bundy tamhle na věšáku?“ ptá se dcerky zvědavě. „To je hadráček.“ „Aha. A odkud ho máš?“ „Kaštan ho našel dneska v křoví.“

„To asi bude někdo smutný,“ říká táta. „Možná ho nosil v kapse pro štěstí. Jako talisman.“

„Budu ho taky nosit v kapse pro štěstí jako talisman,“ těší se Adélka.

„Tak dobře,“ souhlasí tatínek. „Ale hlavně si pamatuj, Adélko, příště choď domů včas, ano?“

„Už budu hodná, tati,“ slibuje Adélka a víčka jí přikryjou oči.

Koníček Íhaháček, který visí na háčku nad postelí, jí tiše zařehtá do prvního snu.

3.

Ráno se Adélka rozhodne, že si hadráčka vezme s sebou do školy. Tatínek říká, že je pro štěstí. A štěstí je při vyučování vždycky potřeba.

Ve škole je hezky, ale dneska trochu nuda. Hadráčkovi je vedro a unaveně usne Adélce pod svetrem. Adélka kouká, jak kouř utíká komínem ven. Ten se má. Letí a letí. Adélka by taky nejraději letěla. Vstane a jde k oknu. „Kampak, Adélko? Hodina ještě neskončila.“ Adélka smutně zamává komínu. Odpoví jí kouřovým znamením, ale dál si jí nevšímá. Zato paní učitelka si najednou Adélky všímá až moc.

„Jaké jsou obojetné souhlásky, Adélko?“ ptá se. „Umíš je vyjmenovat?“

Adélka si nemůže vzpomenout.

Be fe le me pes se veze. Co asi dělá její pes? Kaštan s kaštanovýma očima. Adélka kreslí do písanky dlouhatánského jezevčíka. Bříško šourá po spodní lince a úzkým špičatým ocáskem napichuje tu horní. A ouška mu visí málem až přes okraj.

„No, Adélko, já tě nepoznávám,“ zlobí se paní učitelka a píše Adélce do notýsku poznámku: Adélka zlobí.

4.

Adélka zlobí. Zlobí ve škole a zlobí i doma. Nechce vynést smetí a čistit si večer zuby. Úkoly píše jako kůň kopytem, a dokonce se zapomněla naučit básničku. A to má přitom pořád u sebe hadráčka pro štěstí. Jenže v notýsku je další poznámka. A maminka má přijít do školy. „Vaše Adélka je poslední dobou pěkné zlobidýlko,“ žaluje paní učitelka.

Maminka kývá hlavou a je jí líto, že má holku zlobidýlko. Ona chtěla hodnou holčičku Adélku. I tatínek ji chtěl. Ten se ale podiví, co to vlastně má za zlobidlo!

5.

Doma bude mazec. Adélka to tuší, a domů se jí nechce. Raději jde rovnou ze školy ke kamarádce Lindě. „Podívej, jakého našel náš Kaštan hadráčka,“ chlubí se Adélka spolužačce. „To koukáš, viď.“ „Hm, ty se vůbec máš,“ povzdychne si Linda. „Máš psa. Mně naši doma nedovolí ani myš.“ Hadrový panáček zůstane ležet na stole. „Našeho Kaštana ti půjčit nemůžu, ten by vyváděl! Ale jestli chceš, Lindo, půjčím ti hadráčka,“ nabídne se Adélka dobromyslně. „Táta říká, že se nosí v kapse pro štěstí. Jako talisman. Třeba ti pomůže.“ „Fakt mi ho půjčíš?“ „No jasně, jsi přece kamarádka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Adélka a Zlobidýlko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.