Copyright © Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano, 2010

Translation © Zdeňka Nováková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-612-8

ISBN mobi 978-80-7462-627-2

Mým rodičům,

kteří mě naučili, jak se dívat

k nebi s nohama pevně na zemi.

Mým žákům,

kteří mě učí,

jak se každý den znovu narodit.

Jeden princ seděl u stolu a jedl. Když krájel tvaroh, řízl se do prstu a kapka krve ukápla na tvaroh. Princ řekl matce: „Maminko, chtěl bych ženu bílou jako mléko a červenou jako krev.“

„Ach, milý synu, která je bílá, není červená, a která je červená, není bílá. Ale hledej, jestli chceš, třeba takovou najdeš.“

Láska ke třem pomerančům, z Italských pohádek Itala Calvina

Každá věc má nějakou barvu. I každý pocit má nějakou barvu. Třeba ticho je bílé. A bílá je barva, kterou nesnáším, protože nikde nekončí. Nezamhouřil oka až do bílého rána, marně čekala na prince na bílém koni, mávali bílou vlajkou poražených, našel si první bílý vlas… Bílá vlastně ani není barva. Není to nic, stejně jako ticho. Nic, beze slov a bez hudby. Být v tichu je jako být utopený v bílé. Nedokážu vydržet v tichu ani o samotě, což je to samé. Vždycky mě začne bolet v břiše nebo někde kousek nad ním, nevím vlastně přesně kde, a pak musím nahodit ten svůj batmoped, teď už polorozpadlý a bez brzd (nevím, kdy se konečně donutím dát ho spravit), a jezdím bez cíle po městě a snažím se zachytit pohledy kolemjdoucích holek, abych věděl, že nejsem úplně sám. Když se na mě některá z nich podívá, vím, že žiju.

Proč musím být právě takovej? Neodkážu se ovládat. Neumím být sám. Potřebuju… ani nevím co. Sakra! Ještě že mám iPod. Protože když vyrazím z domu a vím, že mě čeká další školní den s příchutí betonu a pak tunel nekonečné nudy mezi úkoly, rodiči a psem a pak zase pěkně od začátku, dokud nás smrt nerozdělí, může mě zachránit jen ta správná zvuková kulisa. Nacpu si špunty do uší a dostanu se do jiné dimenze. Do pocitu, co má tu správnou barvu. Když se chci cítit zamilovaně, pustím si melodický rock. Když se potřebuju dobít, pustím si tvrdý a hrdý metal. Když se potřebuju nabušit, pustím si rap a další drsňárny, hlavně když je v nich hodně sprostých slov. A tak nezůstanu sám, v bílé. Někdo mi dělá společnost a probarví mi den.

Ne že bych se někdy nudil. Protože mám stovky nápadů, deset tisíc přání, milión snů, které bych mohl uskutečnit, a miliardu věcí, do kterých bych se mohl pustit. Ale pak nezačnu ani s jednou z nich, protože stejně nikoho než mě nezajímají. Vždycky si nakonec řeknu: Sakra, Leo, a kdo tě do toho jako nutí? Vykašli se na to, užívej si to, co máš.

Život mám jen jeden, a když celý zbělá, přiliju mu barvy přes můj počítač – vždycky najdu někoho, s kým si můžu pokecat (můj nick je Pirát, podle Johnnyho Deppa). Protože tohle mi jde, naslouchat ostatním. Dělá mi to dobře. Anebo nasednu na svůj nebrzdící batmoped a jezdím bez cíle po městě. A někdy zajedu k Nikovi a zahrajeme si jeden dva songy, on na basovku a já na elektriku. Jednou budeme slavní, budeme mít vlastní kapelu, která se bude jmenovat Pakáž. Niko tvrdí, že bych měl zpívat, že prý mám fajn hlas, ale já se stydím. Na kytaru zpívají prsty a prsty se nečervenají. Kytaristu nikdo nevypíská, ale zpěváka…

Když Niko nemůže, zajdu za ostatníma na zastávku. Na tu zastávku autobusu před školou, tu, na kterou se snad každej zamilovanej kluk vypsal světu ze své lásky. Vždycky tam někoho potkám, sem tam i holky. A občas i Beatrici, kvůli které na tuhle zastávku před školou chodím já.

Je zvláštní, že dopoledne se každý těší, až ze školy vypadne, ale odpoledne tam stejně všichni zůstanou. To proto, že odpoledne už tam nejsou upíři, tedy vyučující – pijáci krve, co se po návratu domů znovu zavřou do svých rakví, aby si odpočali před novým útokem na nevinné oběti. I když na rozdíl od upírů ožívají profesoři ve dne.

Ale když je před školou Beatrice, je všechno jinak. Stačí, že zamrká svýma zelenýma očima, a nedokážu vidět nic jiného. A když pohodí těmi svými rudými vlasy, jejich záře mě úplně oslní. Mluví málo, ale k věci. Kdyby byla film, byl by to úplně nový žánr. A kdyby byla vůně, voněla by jako písek po ránu, kdy jsou spolu pláž a moře ještě sami. A kdyby byla barva? Byla by rudá. Jako láska je rudá. Jako bouřka. Jako uragán, co mě smete. Zemětřesení, co mě rozdrobí na kousíčky. Takhle se cítím pokaždé, když ji vidím. Ona to ještě neví, ale jednou jí o tom povím.

Jednou jí povím, že ona byla stvořená pro mě a já pro ni. A pak už nebude úniku. Až to pochopí, bude všechno dokonalé, jako ve filmu. Jen musím najít vhodnou chvíli a tu správnou frizúru. Protože podle mě by mohla být potíž hlavně v mých vlasech. Ostříhal bych se jedině, kdyby mě o to požádala Beatrice. Ale co kdybych pak ztratil všechnu sílu jako ten z toho příběhu? Ne, Pirát si vlasy stříhat nebude. Lev bez hřívy není lev. A já se nejmenuju Leo pro nic za nic.

Jednou jsem koukal na dokument o lvech. Z houští se vynořil samec s obří hřívou a příjemný hlas do toho říkal: „Král savany nese svou korunu.“ A takové jsou i moje vlasy – nespoutané a vznešené.

Stejně je nejpohodlnější nosit je jako lvi. Nemuset je nikdy česat a představovat si, že si žijou svým vlastním životem, jako by to byly myšlenky, co mi zrajou v hlavě, pak občas vybuchnou a vystřelí ven. A já se o ty myšlenky rád podělím, jako o bublinky z právě otevřené koly, co vydávají ten chvějivě praskavý zvuk. Vyjadřuju svými vlasy hromadu věcí. Tak nějak to bude.

Všichni mi rozumí díky mým vlasům. Teda aspoň všichni ze školy, další pakáž, ostatní Piráti: Houbák, Bidlo i Čupřin. Táta už to dávno vzdal. Máma moje vlasy nemůže vystát. A když se vidím s babčou, vždycky z nich málem dostane infarkt (ale to je to nejmenší, když je vám devadesát).

Nechápu, co jim na těch mých vlasech tolik vadí. Nejdřív mě nabádají, musíš být svůj, musíš se vyjádřit, musíš být sám sebou! Pak, když se teda snažím být sám sebou, ztratil jsi sám sebe, chováš se jako všichni ostatní. Co to je jako za uvažování? Nechápu. Buď jsem sám sebou, nebo jsem jako všichni ostatní. Ale oni stejně nebudou spokojení nikdy. A podle mě je to tak, že jednoduše závidí. Hlavně ti holohlaví. Jestli vypelichám, zabiju se.

Jenže pokud se Beatrici moje vlasy líbit nebudou, budu si je muset nechat ostříhat. Ale je třeba si to dobře promyslet. Protože právě v nich by mohla sídlit moje síla. Hele, Beatrice, buď mě budeš milovat tak, jak jsem, s těmahle vlasama, nebo nic, protože jestli si nerozumíme v takových drobnostech, jak bysme kdy mohli být spolu? Každý musí být sám sebou a přijímat tak i toho druhého – aspoň to tak vždycky říkají v telce. Co by to jinak bylo za lásku? No tak, Beatrice, proč to nedokážeš pochopit? Navíc, ty jsi podle mě dokonalá, a tak máš hned na začátku výhodu.

Holky mají vždycky náskok. Jak je možné, že vždycky vyhrávají? Když jsou to krasavice, svět jim leží u nohou, vyberou si, koho chtějí, dělají, co chtějí, oblíkají si, co chtějí… a je to úplně fuk, protože je stejně všichni dál zbožňujou. Prostě klika.

A já mám zatím dny, kdy bych nejradši nevylezl z domu. Připadám si tak hnusnej, že bych se zabarikádoval v pokojíku a do zrcadla ani nemrkl. Bílej. S bílým obličejem. Bez barvy. Fakt trýzeň. A pak jsou dny, kdy i já mám rudou barvu. Chlapec k pohledání! Hodím na sebe tu správnou košili, natáhnu džíny, co mi dobře sedí, a je ze mě bůh – Zac Efron by mi mohl dělat leda tak nohsleda. Vyrazím do ulic. Klidně bych první krásce na potkání řekl: „Hele, kočko, dneska večer si spolu vyrazíme, tuhle jedinečnou příležitost nesmíš propásnout. Protože až nás spolu uvidí, všichni si řeknou: ty vole, jak se jí podařilo ho dostat?! A všechny tvoje kámošky zezelenají závistí.“

Jsem bůh! A pořád ve středu dění. Ani na chvíli se nezastavím. Nebýt školy, byl bych navíc odpočatější, hezčí a slavnější.

Moje škola se jmenuje stejně jako jedna postavička z Mickey Mouse – Horác. Má oprýskané zdi, ubohé učebny, tabule spíš šedé než černé a mapy tak odrbané, že je vlastně jedno, že kontinenty na nich jsou vybledlé a státy dávno neplatí… Zdi mají dvě barvy – bílou a hnědou jako smetanová zmrzka s nutelou, ale škola tak dobře nechutná. Leda když se rozezní zvonek na konci vyučování, jako by volal: „Ztratil jsi mezi těmi dvoubarevnými stěnami další den svého života! Mazej pryč!“

Jen v málo případech škola k něčemu je, a to když mě přepadne depka a propadnu se do bílých myšlenek. Ptám se sám sebe, kam vlastně směřuju, co budu dělat, jestli se mi kdy bude dařit, jestli… Ale naštěstí je škola jako panoptikum s nejhustší koncentrací podobných případů, jako jsem já. Všechno pěkně rozebereme a přitom zapomeneme na tyhle úvahy a bílé myšlenky, co stejně nikam nevedou a je potřeba se jich zbavit.

Sedíme v Mekáči, co smrdí jako Mekáč. Já se cpu čerstvými hranolky, zatímco Niko skřípe plastovým brčkem o víčko obřího kelímku koly.

„Nemysli na bílou.“

To mi Niko říká vždycky. A vždycky má pravdu. Není to náhoda, že zrovna on je můj nejlepší kámoš. Je něco jako Will Turner pro Jacka Sparrowa. Aspoň jednou měsíčně si vzájemně zachráníme krk, protože přesně od toho kamarádi jsou. Já si svoje kamarády vybírám. Což je na kamarádech to pozitivní. Že si je sám vyberu a je mi s nimi dobře, protože jsem si je vybral přesně pro sebe. Naopak spolužáky si vyberu jen těžko. Člověk je prostě dostane, a často je to pěkná pruda.

Niko je v béčku (já jsem v déčku) a oba hrajeme za stejný školní fotbalový tým – za Piráty. A oba jsme hvězdy. V lavici ale sedím s Elektrou, největší neurotičkou ve škole. S takovým jménem snad ani jiná být nemůže.

Někteří rodiče svým dětem předurčí osud už při výběru jména. Já se jmenuju Leo a to jméno mi sedí. Měl jsem štígro. Když se řekne Leo, člověk si hned představí někoho mužného, silného, někoho, kdo kráčí buší jako král nesoucí svou korunu. Někoho, kdo řve strašným hlasem. Teda aspoň o mně platí i tohle… Bohužel je to tak, že každý má už ve svém jméně zakódovaný svůj osud. Třeba Elektra. Co to je za jméno? Je jako elektřina, kopne tě už jen tím jménem. Není se co divit, že je pořád jak pod vysokým napětím.

A pak je tu náš prudič z povolání: Giacomo řečený Smraďoch. Další jméno, co nosí smůlu! Protože křestní jméno Giacomo měl i Leopardi, co měl taky hrb, ale zato neměl kamarády a k tomu to byl básník. S Giacomem se nikdo nebaví. Smrdí. A nikdo nemá odvahu mu to říct. Zato já, co jsem se zamiloval do Beatrice, se sprchuju každý den a holím jednou za měsíc. Nakonec, je to stejně jeho věc, jestli se myje, nebo ne. Ale aspoň jeho máma by mu to říct mohla. A přitom nic. Co s tím, mně to může být ukradený. Celej svět stejně nezachráním. Od toho je tu Spiderman.

Nikův grganec mě přivolá zpátky na zem a já mu se smíchem říkám:

„Máš pravdu. Na bílou myslet nemusím…“

Niko mi dá herdu do zad:

„Zítra tě chci vidět pěkně nadupanýho. Musíme ty chudáky pořádně ztrestat!“

Rozzářím se jako slunko:

Co by byla škola bez turnaje ve fotbálku?

„Nevím, proč jsem to udělal, nevím, proč mě to tak bavilo, a nevím, proč to udělám zas.“ Moji životní filozofii shrnul v téhle osvícené hlášce Bart Simpson, můj jediný mistr a rádce. Tak například dneska. Profesorka na děják a filozofii je marod. Jo! Přijde ženská na supl. Ta stejná lúzryně jako vždycky.

To se neříká!

Zaduní mi v hlavě mámina varovná slova, ale já si to řeknu i tak. Když musíš, tak musíš. Supl je už ze své podstaty koncentrací vesmírného lúzrovství.

Jednak: zastupuje hlavního vyučujícího, což je trapáctví samo o sobě, a tím pádem je zástup lúzr na druhou.

A dále: proč vůbec dělá supla? Co to je za kariéru, zastupovat za někoho, kdo onemocněl? Takže: nestačí, že on sám je lúzr, ale navíc přináší smůlu i ostatním! Lúzr na třetí.

Číhali jsme na ni v záloze, na učitelku hnusnou jako noc v jejím neforemném fialovém obleku, abychom ji zasypali řádně nasliněnými papírovými kuličkami vystřelovanými s přesností snajpra z prázdných versatilek.

Ale místo ní vejde do třídy mladý chlap. Sako a košile. Upravený. Na můj vkus až moc černé oči. A stejně tak černé brýle, nasazené na dlouhém nose. Bágl plný knížek. Ten typ, co tvrdí, že miluje svou práci. Supr, chyběl nám tu už jen někdo, kdo tomuhle fakt věří. Takoví jsou nejhorší.

Nepamatuju si, jak se jmenuje. Představil se, ale mluvil jsem zrovna se Silvií.

Se Silvií mluvím o všem. Mám ji dost rád a často se i objímáme. Vím, že jí to dělá radost, no a mně vlastně taky. Ale není můj typ. Teda, ona je vážně správná – můžu se s ní bavit o všem a dokonce mě poslouchá a umí i poradit. Ale něco jí chybí – šťáva, kouzlo. Přesně to, co nechybí Beatrici. A nemá Beatriciny rudé vlasy. Beatrice mě jediným pohledem přiměje snít. Beatrice je rudá. Silvia je modrá jako všichni opravdoví přátelé. A ten supl je jen černá kaňka na jinak nevyléčitelně bílém dni.

Posraná smůla.

Má černé vlasy. A černé oči. A černé sako. Ve zkratce, připomíná Darth Vadera z Hvězdných válek. Jediné, co mu chybí, je jedovatý dech, kterým by mohl vraždit studenty a kolegy. Neví, co s námi má dělat, protože mu nikdo nic neřekl a mobil profesorky Argentieriové je vypnutý. Argentieriová má mobil a vůbec netuší, jak ho používat. Dostala ho od svých dětí. Dá se s ním i fotit. O čemž ona samozřejmě nemá páru. Má ho jen k tomu, aby si volala se svým manželem. Protože její manžel je marod. Má nádor, chudák. Spousta lidí teď dostává nádory. Když ho chytnete třeba do jater, nedá se s tím nic dělat. To už je fakt extrémní smůla. A její manžel chytl nádor právě do jater.

Argentieriová nám o tomhle samozřejmě nikdy nic nepovídala. Řekla nám to tělocvikářka Nicolosiová. Manžel profesorky Argentieriové chodí totiž na chemoterapii do nemocnice, kde pracuje manžel Nicolosiové. Argentieriová má vážně podělanou smůlu, co? Je navíc strašně nudná, neuvěřitelně puntičkářská a úplně posedlá tím chlápkem, co furt pindal o tom, že do stejné řeky dvakrát nevstoupíš, což mně připadá naprosto logický… Přesto přese všechno je mi jí vždycky líto, když nenápadně kouká na mobil, jestli jí manžel náhodou nevolal.

Každopádně se nám tady ten supl teď snaží něco vykládat, ale stejně jako ostatní suplové to nedává, protože na něj všichni pochopitelně kašlou. Co víc, tohle je ta správná chvíle, kdy se můžeme utrhnout ze řetězu a užít si trochu srandy na jeho účet. Najednou zvedám ruku a s vážným výrazem se ptám: „Proč jste se rozhodl zrovna pro tuhle práci…,“ a tišeji dodávám: „… pro lúzry?“

Všichni se chechtají. Ale on ani nehne brvou:

„Může za to můj děda.“

Tak tenhle borec je vážně mimo.

„Když mi bylo deset, vyprávěl mi můj děda příběh z Tisíce a jedné noci.“

Ticho.

„Ale teď se vraťme ke karolínské renesanci.“

Celá třída kouká na mě. Když jsem si to začal, tak bych to měl i dokončit. Mají recht. Jsem jejich hrdina.

„Pane profesore, promiňte, ale ten příběh z Tisíce a… to myslíte tamten?“

Někdo se krátce zasměje. A následuje ticho. Ticho jak z westernu. Jeho oči upřené do mých.

„Myslel jsem, že tě nebude zajímat příběh o tom, jak se z někoho stane lúzr…“

Ticho. Tenhle souboj prohraju. Nevím, co říct.

„Ne, máte pravdu, nezajímá mě to.“

Ale ve skutečnosti mě to zajímá. Chci vědět, proč někdo sní o tom stát se lúzrem a jde si za tím, dokud ten sen nepromění ve skutečnost. A ještě k tomu vypadá, že mu to tak vyhovuje. Ostatní po mně hnusně koukají. Dokonce ani Silvia mě nepodpoří a říká: „Povězte nám to, pane profesore, nás to zajímá.“

Opuštěn už i Silvií se nořím do bílé slepoty, zatímco on začíná vyprávět a oči mu blýskají, jako by ho něco posedlo:

„Muhammad al-Magribí žil v Káhiře, v malém domku se zahrádkou s fíkovníkem a kašnou. Byl velmi chudý. Jednou usnul a zdálo se mu o muži promočeném na kost, který si z pusy vytáhl zlatou minci a řekl mu: ‚Tvé bohatství leží v Persii, v Isfahánu… najdeš poklad… běž!‘ A pak se Muhammad vzbudil a okamžitě odjel. Po tisíci nebezpečích a překážkách přijel do Isfahánu. A tam, když se k smrti unaven poohlížel po něčem k snědku, si ho spletli se zlodějem. Zmlátili ho bambusovými tyčemi a málem zabili. Nakonec se ho velitel zeptal: ‚Kdo jsi? Odkud jsi přišel? Proč jsi tady?‘ A Muhammad mu řekl pravdu: ‚Zdálo se mi o muži promočeném na kost, který mi přikázal jít sem, že prý tu najdu poklad. To jsem tedy našel poklad, výprask!‘ Velitel se zachechtal a řekl mu: ‚Blázne, ty věříš ve sny? Já sám snil třikrát o malém domku v Káhiře, kde je jen zahrádka, v té zahrádce fíkovník, u fíkovníku kašna a pod tou kašnou obrovské bohatství! Ale nikdy jsem odtud kvůli tomu neodešel, ty blázne! Vypadni, šašku!‘ A tak se muž vrátil domů, podkopal kašnu ve své zahrádce a našel tam poklad!“

Vyprávěl ten příběh s odmlkami na těch správných místech, jako herec. Moji spolužáci ztichli, zorničky rozšířené stejně, jako když si Kudrnáč zahulí. Tak to je špatné znamení. Už nám tu chyběl jen uhrančivý suplentský vypravěč. Konec příběhu jsem přivítal uchechtnutím:

„To je všechno?“

Supl se potichu zvedl ze židle a beze slova si sedl na katedru.

„To je všechno. Tehdy mi děda vysvětlil, čím se lišíme od zvířat. Ona poslouchají jen volání přírody, ale my jsme jiní, jsme svobodní. To je ten největší dar, který jsme dostali. Díky téhle svobodě se můžeme stát něčím jiným než tím, čím právě jsme. Svoboda nám dává možnost snít a sny jsou krví našeho života, i kdyby nás to mělo stát cesty plné nebezpečí a pár výprasků. ‚Nikdy se nesmíš vzdát svých snů! Neboj se snít, i kdyby se ti ostatní smáli za zády,‘ řekl mi tehdy můj děda, ‚protože kdyby ses vzdal svých snů, vzdal by ses sám sebe.‘ Dodneška si pamatuju, jak mu při těch slovech zářily oči.“

Všichni sedí v tichém úžasu a mě pěkně žere, že tenhle chlápek má být najednou středem pozornosti, když jsem to normálně já, kdo je v centru dění při suplovaných hodinách.

„A jak to jako souvisí s vyučováním dějepisu a filozofie, pane profesore?“

Upřeně se na mě zadívá.

„Dějiny jsou jako obrovský kotel plný počinů lidí, kteří se stali významnými, protože našli odvahu uskutečnit své sny, a filozofie je ticho, ve kterém se ty sny rodí. I když někdy, bohužel, byly ty sny spíš nočními můrami, hlavně pro ty, kteří za ně museli zaplatit vysokou cenu. Když se sny nerodí v tichu, stávají se nočními můrami. Studium dějepisu, společně s filozofií, uměním, hudbou a literaturou, je tím nejlepší způsobem jak zjistit, co je člověk vlastně zač. Alexandr Veliký, císař Augustus, Dante, Michelangelo… Všichni to byli muži, kteří riskovali svou svobodu pro něco lepšího, a tím, že změnili sami sebe, změnili i chod dějin. Možná, že i v téhle třídě je příští Dante nebo Michelangelo… Možná, že jsi to právě ty!“

Jak supl mluví o obyčejných lidech, kteří se stali významnými díky svým snům a svobodě, lesknou se mu oči. Docela to hnulo i mnou, ale ještě víc mnou cuká to, že toho lúzra vůbec poslouchám.

„Jenom tehdy, když člověk věří v něco většího, v něco za hranicí svých omezení, ve svůj sen, jenom tehdy se lidstvo posouvá kupředu a věří víc i v sebe samo.“

Jako hláška to nezní špatně, ale mně to spíš přijde jako typické kecy mladého učitele a snílka. Chci ho vidět, jak bude mluvit za rok a kde budou ty jeho sny. Proto jsem si ho tehdy překřtil na Snílka. Jen ať si sní, jen ať si věří.

„Podle mě to jsou všechno jen kydy, pane profesore.“

Nechápal jsem, jestli to myslí vážně, nebo jestli si kolem sebe prostě vystavěl svůj vlastní svět, ve kterém se snaží ukrýt to svoje lúzrovství. Snílek se mi zadíval do očí a po chvíli ticha řekl:

„Čeho se bojíš?“

Naštěstí zazvonilo, zrovna když se moje myšlenky odebraly tam, kde je jen ticho a bílo.

Já se nebojím ničeho. Jsem ve třeťáku na gymplu. Klasickým. Což chtěli naši. Já neměl tucha. Máti byla na klasickým. Táta byl na klasickým. Babička je ztělesněním klasickýho. Jenom náš pes na něm nebyl.

Otevře ti to mysl, ukáže nové obzory, dá tvar tvým myšlenkám, nezakrníš…

A bude tě štvát od rána do večera.

Fakt jo. Není jediný důvod, aby šel člověk právě na tuhle školu. Nebo mi ho profesoři aspoň nikdy nevysvětlili. První den v prváku na gymplu: představování, prohlídka školní budovy a seznámení s profesory. Něco jako výlet do zoo: učitelé, chráněný druh, kterému hrozí brzké vyhynutí…

Potom nějaké rozřazovací testy, aby bylo jasno, kam kdo patří. A po tomto milém přivítání… peklo. Zašlapáni do prachu. Úkoly, vyučování, zkoušení, jaké jsem ještě nezažil. Na druhém stupni jsem se učil půlhodinku a stačilo to. Potom fotbálek kdekoli, kde to jen vzdáleně připomínalo hřiště, od chodby doma v baráku po parkoviště pod ním. A přinejhorším aspoň fotbálek na Play.

Ale na gymplu to chodí jinak. Kdo chce postoupit do dalšího ročníku, musí se učit. Ale já se ani tak neučil, protože to člověk dělá jen tehdy, pokud věří, že to má smysl. A žádný profesor mě ještě nezvládl přesvědčit, že to za to stojí. A když to nezvládne ani někdo, kdo tomu zasvětil svůj život, proč bych se měl snažit já?

Byl jsem omrknout Snílkův blog. Přesně tak, ten supl na děják a filozofii má blog a mě zajímalo, co tam ze sebe asi tak tlačí. Protože vyučující nemají mimo školu žádný opravdový život. Mimo školu neexistují. A tak jsem chtěl vědět, o čem píše někdo, kdo nemá o čem psát. Psal o filmu, který viděl už po x-té: Společnost mrtvých básníků. Psal, že sdílí stejnou vášeň pro učení jako hlavní hrdina filmu. Psal, že díky tomu filmu zjistil, co by měl tady na zemi dělat. A pak pokračoval podivnou, ale pěknou větou: „Hledat kolem sebe krásu a dělit se o ni s bližními. To je důvod, proč jsem na světě.“

Musím uznat, že profesor Snílek je týpek, co umí věci formulovat. Z těch dvou vět je vidět, že pochopil smysl svého života. Jasně, je mu už třicet, tak ještě aby ne. Ale ne vždycky ti to člověk řekne tak srozumitelně. Když mu bylo tolik co mně, uzrál jeho sen. Tušil v dálce svůj cíl a dosáhl ho.

Mně je šestnáct a žádné zvláštní sny nemám, až na ty, co se mi zdají v noci a ráno si je nepamatuju. Erika s ká tvrdí, že sny plynou z reinkarnace, z toho, čím jsme byli v minulém životě. Jako ten fotbalista, co říká, že byl v minulém životě kachna a možná právě tam se zrodil jeho fotbalový talent. Erika s ká prohlašuje, že ona byla jasmín. Proto vždycky tak voní. Líbí se mi, jak Erika s ká voní.

Já nevěřím, že jsem se kdy reinkarnoval. Ale kdybych si měl přece jen vybrat, myslím, že bych byl radši zvířetem než kytkou: lvem, tygrem, škorpiónem… Ale sama reinkarnace je příliš komplikovaná na to, abych tu nad ní teď dumal, a stejně si nepamatuju nic z doby, kdy jsem byl lvem, i když mi zbyla lví hříva i síla. Tu cítím v krvi. Proto si říkám, že jsem musel být lvem, a proto se jmenuju Leo. Latinsky znamená leo „lev“. Leo rugiens – „řvoucí lev“.

Teď jsem každopádně ve třeťáku na klasickým gymplu a prvními dvěma roky jsem prošel skoro bez poskvrnky. V prváku jsem propadal z řečtiny a matiky. Ve druháku už jen z řečtiny. Řečtina je něco jako zelenina. Hořká a vhodná jen k podpoře činnosti střev, což znamená, že si z ní při zkoušení naděláš do gatí…

Ale ve skutečnosti za to mohla Massaroniová. Nejpedantštější a nejdrsnější profesorka na škole. Nosí kožich ze psa. Pouze, výlučně a jedině ten. Vlastně se obléká dvěma způsoby: do psího kožichu v zimě, na jaře a na podzim. A v létě… do letního psího kožichu. Co to je za život? Že by byla v minulém životě psem? Baví mě přiřazovat lidem jejich minulé životy, protože se tak snáz vykreslí jejich povaha.

Například Beatrice musela být v minulém životě hvězdou. Protože hvězdy kolem sebe šíří oslepující jas, a tak je vidíš z dálky miliónů světelných let. Jsou stvořeny z rozžhavené a zářivé rudé hmoty. Stejně jako Beatrice. Vidíš ji ze stovek metrů, jak se třpytí svými rudými vlasy. Kdo ví, jestli jí jednoho dne dám pusu. K čemuž mě napadá, že zanedlouho bude mít narozeniny. Třeba mě pozve na oslavu. Dneska odpoledne jdu na zastávku před školou, a tak ji uvidím. Beatrice je jako červené víno. Opíjím se jí. A miluju ji.

Když je odpoledne fotbálek, nemám prostor na nic jiného. Musím se psychicky připravit a v klidu vstřebat to vzrušení. I ten nejdrobnější pohyb se počítá a musí být dokonalý. Nejradši mám tu chvíli, kdy si natahuju podkolenky, polehoučku mě hladí po holeni jako nějaké antické brnění, jako holenice středověkého rytíře.

Dnešní soupeři jsou z druhé bé. Třída snobských mazánků. Musíme je rozdrtit. Piráti proti Frajerům. Výsledek je jasný, ale počet mrtvých ne. Vypráskáme je, co jen to půjde. Na hřišti mi umělý trávník třetí generace nabudí každou buňku v těle. A tady jsme, záříme v ještě teplém podzimním odpoledni v našich rudých dresech s lebkou uprostřed a nápisem „Piráti“ pod ní. Jsme tu všichni: Niko, Čupřin, Bidlo a Houbák, který nevypadá jako brankář, ale jako bezpečnostní ocelová vrata. A máme ten správný přístup. Což dělá zásadní rozdíl. Ti druzí jsou celí poďobaní a spíš než jako Frajeři vypadají jako Hujeři.

Ani nestačí zjistit, s kým mají tu čest, a už jim napálíme dva góly. Jeden obstará Niko a jeden já. Dva opravdoví piráti trestného území. I se zavřenýma očima víme, kde je právě ten druhý, jsme spolu propojení jako dva bratři. Zatímco juchám po svém zákeřném a přesném výkopu do branky, všimnu si Silvie, která na zápas kouká s dalšími spolužačkami: Erikou s ká, Elektrou, Simou, Eli, Franceskou a Barbie. Něco si šuškají. Jako vždycky. Fotbálek holky vlastně vůbec nezajímá. Jen Silvia mi po gólu zatleská. A já jí posílám vzdušnou pusu, jako to dělají slavní fotbalisté, když děkují tribunám. Jednoho dne mi takovou pusu pošle Beatrice. Věnuju jí svůj nejparádnější gól a rozběhnu se k publiku, aby všichni dobře viděli můj dres s nápisem „I belong to Beatrice“.

Umřel manžel profesorky Argentieriové. Už ji neuvidíme, protože se rozhodla jít předčasně do důchodu. Je zničená. Jasně že má dvě děti, co jsou jí nablízku, ale její manžel byl smyslem jejího života, o děják a filozofii jí už dávno nešlo. Takže s námi Snílek zůstane. Suplové fakt přinášejí smůlu… Aby dostali práci, musí umírat manželé chudáků učitelek.

Každopádně musíme jít na pohřeb muže profesorky Argentieriové a já totálně netuším, co se na takovém pohřbu dělá. Nevím, co si vzít na sebe. Silvia, jediná ženská, které důvěřuju v otázkách stylu, mi řekla, že se mám obléct do něčeho tmavého, třeba modré košile a svetru. A budou stačit džíny, vzhledem k tomu, že jiné kalhoty nemám. V kostele je hafo lidí ze školy. Sednu si do jedné ze zadních lavic, protože nemám páru, kdy se má stoupat a kdy zůstat sedět. Hlavně abych nepotkal profesorku. Co se v takových chvílích říká? Fráze upřímnou soustrast – vážně? – mi přijde trapná. Zůstanu radši tady vzadu ve stínu, skryju se v davu. Neviditelný a nedůležitý.

Pohřební mši slouží kněz, co je současně naším profesorem na náboženství: Gandalf s jeho miniaturní postavou skoro kapesní velikosti a tisíci mírumilovnými a veselými vráskami, kvůli kterým mu všichni ve škole říkají právě Gandalf, podle toho čaroděje z Pána prstenů.

V první řadě sedí profesorka Argentieriová, zvenku černá, uvnitř bílá. Utírá si slzy kapesníčkem a vedle ní sedí její děti. Chlápek okolo čtyřicítky a o něco mladší ženská, která rozhodně není k zahození. Děti učitelů jsou vždycky záhadou, nikdy se totiž nedá říct dopředu, jestli budou normální – od rána do večera jim určitě dávají lekce! Musí to být hrůza…

Ale Argentieriová brečí, což mi je líto. I když jsem se tomu snažil vyhnout, nakonec se potkáme, ona se na mě podívá a jako by na něco čekala. Usměju se na ni. Na nic jiného se nevzmůžu. Ona sklopí pohled a odkráčí za dřevěnými márami. Jsem fakt pirát. Jediná věc, co dokážu tváří v tvář ženské, které právě umřel manžel, je usmát se. Je mi z toho nanic. Možná jsem měl něco říct. Ale v některých chvílích prostě nevím, jak se chovat, a za to přece nemůžu.

Po návratu domů nemám chuť nic dělat. Chtěl bych jen být sám, ale dneska bílou nesnesu. Ohulím si hudbu a jdu na internet. Píšu si o pohřbu s Nikem.

Kdoví, kde teď manžel Argentieriové je.

Reinkarnoval se?

Zbyl z něj jen popel?

Trpí?

Doufám, že ne, protože už si toho vytrpěl dost. Niko neví. Myslí si, že po životě něco bude. Ale představa reinkarnace třeba do podoby mouchy se mu nezdá. A proč zrovna mouchy? Prý proto, že mu doma všichni nadávají, že je otravnej jak moucha.

A mimochodem, což vlastně vůbec není mimochodem, nesmím zapomenout na Beatriciny narozeniny. Dokonce jí rovnou napíšu esemesku: „Ahoj Beatrice, jmenuju se Leo, ten ze třetí D s šílenýma vlasama. Blíží se tvoje narozky. Co budeš podnikat? Měj se, Leo §:-).“

Neodpovídá. Je mi z toho blbě. Naplnil jsem svou každodenní dávku lúzrovství. Co si teď Beatrice asi myslí? Typickej chudák, co to zkouší přes esemesku. To ticho se mi vkrádá do srdce jako malíř pokojů, hodlá mi obílit jeho stěny, smazat Beatricino jméno a přetřít ho jednolitou vrstvou. Pavučina bolesti, strachu a osamělosti se táhne z mého mlčícího mobilu a zamotává mě do sebe…

Nejdřív pohřeb a pak mlčící Beatrice. Dvě bílé padací mříže se zavírají a v té řinčící bělotě stojí nápis „Zákaz stání“. Zaklapnou se a já se musím posunout. A nemyslet na to. Ale jak?

Volám Silvii. Jsme na telefonu dvě hodiny. Chápe, že chci mít jen někoho nablízku, a taky mi to řekne. Vždycky mi hned rozumí, i když mluvím o něčem úplně jiném. Silvia musela být v minulém životě anděl. Všechno chápe, i když se zmíním jen letmo, a řekl bych, že právě takoví jsou andělé, jinak by přece neměli křídla. Nebo to aspoň říká Jepťule (Anna, naše třídní kudlanka supernábožná): „Úplně každý má svého strážného anděla. Stačí, když jim letmo naznačíš, co se ti děje, a oni hned pochopí, proč to tak je.“ Čemuž nevěřím. Ale zato věřím, že Silvia je můj strážný anděl. Zvedla mi náladu. A zvedla i ty dvě mříže. Popřejeme si dobrou noc a já v klidu usínám, protože vím, že s ní si můžu vždycky promluvit. Doufám, že tu budu mít Silvii navždycky, i až budeme staří. Ale miluju Beatrici.

Ještě než usnu, mrknu na mobil. Zpráva! Určitě od Beatrice, spása! „Kdybys nemohl usnout, jsem tu. S.“ Jak jen bych si přál, aby to S bylo B…

Dejte mi skútr, třeba jen batmoped, a pohnu zeměkoulí. Protože není nic lepšího, než když zajedu před školu a tam vidím Beatrici s jejími kamarády. Nemám odvahu zastavit, mohla by mi přede všemi říct, ať jí neposílám další lúzr zprávy. A tak kolem nich jen projedu, vlasy mi vlají zpod helmy, a vrhnu na ni pohled jako Amorův šíp, který může zachytit jen ona. A tohle mi stačí na dobití. Bez téhle vzpruhy bych skončil na pornostránkách a s vlastnoručkou. Jenže pak by mi bylo ještě hůř a musel bych zavolat Silvii, a protože bych jí nemohl říct pravdu, musel bych vykládat o něčem jiném. S kým bych o tomhle asi tak mohl mluvit?

Ale naštěstí se ta hvězda s rudými paprsky otočila a podívala se na mě. Došlo jí, že to já jí psal, a svým pohledem mi dala najevo, že moje existence na tomhle světě má ještě smysl. Spása!

A tak se na skútru řítím ulicemi ucpanými milióny aut, která jako by tam nebyla. Všechen vzduch světa mě hladí po tváři a já ho nasávám tak, jako se nasává svoboda. A vyzpěvuju: „Jsi první myšlenka, co mě budí po ránu“, a když se z toho rauše proberu, zjistím, že už padla tma.

Proháněl jsem se na svém létacím koberci a ani mi nedošlo, jak letí i čas. Když se zamiluješ, čas jako by nebyl. Jenže moje máma, ta je pořád, není zamilovaná do Beatrice a je dožraná, protože netuší, kde je mi konec. Ale co já s tím? Tohle je láska. Tyhle rudé chvilky v životě jsou právě takové: neznají čas. Můžeš mi vysvětlit, kdes nechal hlavu? Dospěláci si nepamatují, jaké to je, když se člověk zamiluje. Jaký má smysl vysvětlovat někomu něco, co dávno zapomněl? Jaký má smysl popisovat slepci rudou barvu? Máma to nechápe a k tomu trvá na tom, abych právě já venčil každý den Terminátora.

Terminátor je náš jezevčík v důchodu. Žere, plazí se po svém metr a půl dlouhém pupku a vyčůrá milióny litrů denně. Já s ním chodím, jenom když nemám chuť dělat úkoly, a to mu pak dopřeju dvě hodinky učůrávání a při tom koukám do výloh a po holkách. Proč si vůbec lidi kupují psy? Možná proto, aby byla práce pro Filipínky, které je pak chodí venčit. Park je plný Filipínek a psů. A když není po ruce Filipínka, odnesu to já. Zvířata jsou jako kompars v televizi. Terminátor umí čůrat a to je všechno. Psí život.

Nemůžu usnout. Zabouchl jsem se, a když se mi tohle stane, jedním z nejmenších příznaků je to, že nemůžu spát. I ta nejčernější noc zrudne. V hlavě se mi vyrojí hromada věcí a já bych chtěl myslet na všechny najednou a srdce ne a ne se uklidnit. A zvláštní je, že se mi zničehonic zdá všechno krásný. Den za dnem žiju pořád stejně, dělám ty samé věci, pořád ta samá nuda. Pak se zamiluju a ten stejný život je najednou úžasný a jiný. Vím, že žiju na stejném světě jako Beatrice, a to je mi pak šumák, že jsem to při zkoušení projel, že jsem píchl kolo u skútru, že Terminátor chce zase vyvenčit, že začalo pršet a já nemám deštník. Je mi to jedno, protože vím, že to všechno pomine. Ale láska ne. Moje rudá hvězda pořád září. Je tu Beatrice a láska v srdci, tak obrovská, že jsem jak ve snách, a nikdo mi ji nemůže sebrat, protože je schovaná na místě, kam nikdo nedosáhne. Nevím, jak ji popsat. Jen doufám, že nikdy nezmizí.

A tak jsem nakonec usnul, díky té naději v srdci. Stačí, že je tu Beatrice, a život je každý den jako nový. Je to právě láska, co život obnovuje. Přesně takhle to je, musím si to zapamatovat. Často zapomenu spoustu důležitých věcí, jen co je objevím. Je mi jasný, že by se mi mohly v budoucnu hodit, ale prostě je zapomenu, jako dospěláci. A tohle je důvod aspoň půlky všeho neštěstí na světě. Za našich časů takové problémy vůbec nebyly. Přesně. Za vašich časů!

Kdybych si to, co objevím, někam napsal, nezapomenu to a nebudu dělat ty stejné chyby. Mám fakt tristní paměť. A můžou za to naši a jejich nekvalitní DNA. Je jen jedna věc, na kterou nezapomínám: zítřejší zápas turnaje ve fotbálku.

A vlastně ne. Ještě na jednu věc nezapomínám: Beatrice mi na zprávu neodpověděla. Už nemám naději. Zabalte mě do bílé jako mumii.

Gandalf působí, jako by byl ze vzduchu, snad by se mohl dokonce zničehonic vznést jako nafukovací balónek. Nechápu, jak snáší ty tlupy školních barbarů. A přitom se pořád usmívá. Mramorové podlahy na celé škole jsou vydlážděné jeho úsměvy. Usmívá se, kdykoli ho potkám, dokonce i když přichází do školy, na rozdíl od ostatních profesorů. Skoro jako by ten úsměv nebyl jeho.

Vejde do třídy, usmívá se a mlčí. Potom začne psát na tabuli a my jen čekáme, až to přijde. Dneska vešel a napsal: „Tam, kde máš poklad, budeš mít i srdce.“

A začíná obvyklá hra.

„Jovanotti!“

„Ne.“

„Alanis Morisette?“

„Ne.“

„Eros Ramazzotti?“

„Ne. Víc do minulosti…“

„Madonna?“

„Ne.“

„Mám to!“ zařvu vší silou a teatrálně rozhodím ruce v očekávání triumfu:

„Strýček Skrblík!“

Třída vybuchne smíchy.

I Gandalf se tiše zasměje. Pak se na mě zadívá a řekne:

„Ježíš Kristus.“

„Vždycky je to nakonec fígl,“ říkám já. „Vy prostě do nikoho míň než do Ježíše nikdy nepůjdete.“

„Myslíš, že kdybych mohl, chodil bych po světě v tomhle hábitu?“

Usmívá se.

„Tak co znamená ta věta?“

Usmívá se.

„Podle vás?“

„Je to jako s Glumem, co pořád opakuje: ‚Můj milášku.‘ Nemyslí na nic jiného než na svůj poklad, takže jeho srdce je právě u něj,“ dá se do vysvětlování Jepťule. Normálně je zticha, ale když už promluví, je to vždycky něco, co má hloubku.

„Nevím, kdo ten Glum je, ale dejme tomu, když to říkáš ty.“

Gandalf nezná Gluma, což zní absurdně, ale je to tak. Pak pokračuje:

„Znamená to, že když se zdá, že na nic nemyslíme, ve skutečnosti myslíme na to, co je nejbližší našemu srdci. Láska je jako zemská tíže: neviditelná a všeobecně platná, stejně jako ta fyzikální. Naše srdce, naše oči, naše slova, aniž bychom si to uvědomovali, nevyhnutelně směřují k tomu, co milujeme, stejně jako jablko nevyhnutelně padá k zemi.“

„A když nemilujeme nic?“

„To není možné. Dokážeš si představit zeměkouli bez gravitace? Nebo vesmír bez gravitace? Byl by to nekonečný blázinec. I ten, kdo si myslí, že nic nemiluje, má vždycky něco blízkého svému srdci. A jeho myšlenky k tomu směřují, aniž by si to uvědomoval. Podstatné není to, jestli milujeme, nebo ne, ale co milujeme. Lidé vždy něco zbožňují: krásu, inteligenci, peníze, zdraví, Boha…“

„A jak se dá milovat Bůh, když se ho nejde dotknout?“

„Ale Boha se dá dotknout.“

„A jak?“

„Můžeme se dotknout jeho těla pomocí eucharistie.“

„Ale pane profesore, to se jen tak říká… je to jen obrazně.“

„Myslíte, že bych zasvětil život něčemu, co se jen tak říká? A co ty, Leo, co miluješ? Na co myslíš, když nemyslíš na nic?“

Mlčím, protože se stydím odpovědět. Silvia na mě zírá pohledem zkoušejícího, co očekává správnou odpověď nebo by ji chtěl napovědět. A já tu odpověď znám, chtěl bych ji vykřičet do světa: Beatrice, moje zemská přitažlivost, moje tíže, moje krev, moje rudá.

„Já myslím na rudou.“

Někdo se zasměje, jako by mu došla narážka, kterou jsem ale neudělal.

Gandalf pochopil, že si nedělám srandu.

„A jaká je ta rudá?“

„Jako její vlasy…“

Všichni na mě koukají, jako bych se před příchodem do třídy zhulil. Jediná, kdo to pochopil, je Silvia, dívá se na mě a drží basu.

Gandalf mi hledí do očí, jako by viděl přímo skrz ně.

Usměje se:

„Já taky myslím na rudou…“

„A jaká je?“

„Jako jeho krev.“

A teď se všichni dívají pro změnu na něj, jako by si dal před hodinou brko on.

Jde k tabuli a beze slova píše: „Můj milý září jako rubíny.“

A hra zase začíná.

Takhle to v Gandalfových hodinách vypadá: odvíjejí se od situace a zdá se, jako by měl vždycky po ruce další citát ze své knihy kouzel…

Tuhle větu nikdo z nás nezná, a když nám řekne, že pochází z Bible, nikdo tomu nevěří, čímž si vysloužíme domácí úkol dokonce i do náboženství: přečíst si Píseň písní.

Ale do náboženství, kde se neznámkuje, úkoly stejně nikdo nedělá.

Protože v životě se počítá jen to, za co dostaneme známku.

Není nic lepšího než následující plán s Nikem.

Lehký oběd u Meka a soutěž v grgání na skútru.

Odpočinkový závod na Play u něj doma: dvě hodinky s gétéáčkem. Nařezali jsme motorovkou na plátky minimálně patnáct poldů. To mi pořádně vyletí adrenalin, který pak parádně vypumpuju při masakru protihráčů ve fotbálku. Nemají šanci.

Domácí dopingová příprava na utkání: banánový koktejl, jehož tajné ingredience zná jen Nikova máma. Nikova máma je naše náruživá fanynka a zásobuje nás banánovým dopingem.

A pak, konečně, zápas. Dneska hrajeme proti Fantasčutes. Jsou drsní: je to tým páťáků. Vloni jsme je porazili, ale právě proto jsou teď nabuzení, baží po odvetě. Je to vidět už jen z výrazu Vandala, jejich kapitána. Nedělá nic jiného, než že na mě zírá. Netuší, co ho za chvíli čeká.

Dneska tu nemáme žádné fanoušky. Asi proto, že máme na zítřek úkol do biologie. Já jsem prozíravě o krok napřed – rozhodl jsem se na něj vybodnout.

Rozehřejeme Houbákovy ztuhlé lapačky pár nízkými zabijáckými střelami. Kudrnáč dneska vypadá nějak sklesle. Ale my dva s Nikem se o to postaráme, oba nadopovaní banánovým šejkem a adrenalinem z gétéáčka. Trávník už se jen třese, až ho počešeme našimi kopačkami.

První poločas skončil nerozhodně nula nula. Vandal se celou dobu věšel na Nika. Vykrýval ho, kde se dalo. Nenechal ho nadechnout se. Musíme něco vymyslet, ale nevím co. Vím jen, že jestli ho bude mít Niko zase pořád za zadkem, zakousnutého do kotníku s urputností neapolského mastina, co mu nedovolí se zamyslet ani vystřelit, převáží adrenalin z gétéáčka a dopadne to špatně. Nakonec to tak i dopadlo. Niko se rozzuřil, a když mu Vandal konečně sebral mičudu, vrazil do něj zezadu. Vandal se s hrozným řevem svalil na zem. Bude to zázrak, jestli si nezlomil hnátu. Nakonec se vykroutil zpátky na nohy, shrbeně jako Glum. Všichni se seběhli kolem. Já se ani nestihl přiblížit a Nikovi už přistála pořádná ťafka přímo do nosu, bylo slyšet křupnutí a jeho ruce, kterými si zakryl obličej, se plnily krví. Bez rozmyslu jsem naběhl na kluka, co Nika praštil:

„Co to do prdele děláš, debile?“

Nepodívá se na mě jen hnusně, jeho oči se rovnou ďábelsky zablýsknou a vyrazí proti mně jako pružina. Ten náraz mě odmrští a letím dva metry, než dopadnu s vyraženým dechem na záda.

„Jaks mně to řekl?“

Cítím v nose jeho páchnoucí dech. Nemám odvahu mu odporovat. Zmasakroval by mě. Naštěstí zrovna v téhle chvíli přichází rozhodčí, který vyloučí jak Nika, tak tuhle zběsilou horkou hlavu.

Bez Nika jsme k ničemu. Vandal se sebere a s nezapíranou zlostí dá gól.

Jedna nula pro Fantasčutes.

Když přijdu do šatny, Niko už je pryč.

Vandal spolu se svou tlupou na mě čeká u východu. Tak to dopadne blbě.

„Dneska z toho tvůj kámoš vyvázl ve zdraví. Příště ze hřiště neodejde živej… jen ho běž utěšit, hulibrku!“

Poražený Pirát, stejně jako celá jeho posádka, ani necekne, ponížený bandou dožraných barbarů.

Niko přišel do školy se dvěma černými moncly pod očima. Toho kluka, co mu ubalil, vyloučili z celého turnaje.

„Však za to ještě zaplatí. Ten nemá tucha, co mu udělám. Nemá tucha…“

Niko má vztekem temno v hlavě, stejně jako pod očima.

„Hele, Niko, přece ho diskvalifikovali. A tys do Vandala nevlítl právě v rukavičkách…“

Niko po mně vrhne vražedný pohled zpoza přivřených víček:

„Ty se ho ještě budeš zastávat! Se z tebe stal fakt posera… kdes nechal koule, doma?“

„Kdyby ses pokusil zachovat chladnější hlavu, nemuseli jsme to včera projet…“

„Aha, jasně, takže teď za to můžu já… běž do hajzlu, Leo…“

Otočí se ke mně zády a zmizí dřív, než stihnu cokoli říct. Tenhle den začal nejlíp, jak mohl.

Snílek vešel do třídy s tenkou knížkou v ruce. Tak sto stránek.

„Knížka, co ti změní život,“ takhle to řekl.

Nikdy mě nenapadlo, že by knížky mohly změnit cokoli, natož život. Vlastně, změní ti ho, protože je musíš číst, zatímco bys chtěl dělat něco úplně jiného. Jenže Snílek je snílek a nemůže si pomoct, musí snít. A co má ta knížka co do činění s dějákem? Snílek řekl, že abychom pochopili období, o kterém se máme učit, je třeba nahlédnout do srdcí lidí té doby, a pak začal předčítat z knížky Danta Alighieriho. Ne z Božské komedie, což je nejbichlovatější bichle ve vesmíru. Z útlé knížečky s příběhem Dantovy lásky.

Neuvěřitelný. Dante napsal knížku jen pro Beatrici. Zamilovanej, jako já. Ta knížka se jmenuje Nový život, přesně tak, jak jsem to odhalil já sám: díky lásce je všechno jako nové. Co když jsem opravdu budoucí Dante? Co když měl Snílek pro jednou pravdu? Ale vážně, Dante se v té knížce věnuje tomu, jak potkal Beatrici a jak se po tom setkání změnil jeho život. Je to neskutečný: týpek ze středověku, co zažívá to samý co já! Že bych byl Dantovou reinkarnací?

Mohl bych to jít říct profesoru Roccovi, co nazývá můj sloh ledabylým a kostrbatým a nikdy mi nedá lepší známku než tři mínus. Takže nejspíš nebudu Dantovou reinkarnací. I když, dneska už Dantovi nikdo pořádně nerozumí, takže tomu, co píšu já, možná není rozumět, protože mě čeká Dantova budoucnost… Tak či tak, ať jsem nebo nejsem Dante, Beatrice je pořád Beatrice a já si nemůžu pomoct, musím na ni myslet, musím o ní mluvit, jak říká Dante: „Chci pohovořit s vámi o své paní, ne abych dovršil snad chvály na ni, leč abych ulevil svým myšlenkám.“

Dante má vždycky pravdu! Tak si tu jeho knížku asi přečtu, možná si z ní i opíšu nějakou básničku pro Beatrici a pošlu jí ji. A nebo jí rovnou napíšu esemesku s tou nejslavnější částí knížky. Na to mi určitě odpoví. Tím ze sebe znovu blbce neudělám. Pochopí, že to myslím vážně, jako Dante. Přece to nemůžu vzdát, co bych byl za lva, kdybych to vzdal. Pirát, který to zabalí, není pirát. Ona to pochopí, protože to ve škole brali vloni, a pokud by si to už nepamatovala, zeptá se mě… Beatrice je letos ve čtvrťáku. Je úžasná. Takže jí napíšu esemesku: „Incipit Vita Nova…“ Latina je frajeřina, dodává tomu punc elegance. Tédevítka latinu nedává, ale Beatrice určitě jo.

Jen jedna věc mě štve. Všem před nosem ze sebe Snílek nezadržitelně strhává svou původní nálepku lúzro-kecalo-smolaře. A bohužel ho začínám vidět jinak i já a dost mi to vadí… Je třeba ho nějak usadit: najít jeho achillovku a zaútočit pěkně po pirátsku…

Tédevítka je vynálezem 21. století. Ušetří mi hromadu času a ještě mi dopřeje trochu srandy, když chci napsat jedno slovo a ona mi doporučí jiné, často úplně opačné. Třeba když potřebuju napsat „soráč“, vyjde z toho „pořád“. Což je podivná náhoda, protože já se za něco musím omlouvat skoro pořád.

Tédevítka je fajn. Bůhví jestli neměl Dante při psaní všech těch veršů podobnou nápovědu. Jsou lidi, u kterých fakt netušíš, kde se v nich ten talent bere. Jsou předurčení. Já ještě nic zvláštního neumím, ale pořád doufám. Profesorka na anglinu říká, že má předpoklady, ale nesnaží se. Přesně: mám předpoklady, můžu se věnovat čemukoli, ale ještě jsem se nerozhodl jít do něčeho naplno, snažit se. Mohl bych být Dante, Michelangelo, Einstein, Eminem nebo Jovanotti, ještě nevím. Musím to zkusit zjistit.

Jak poslouchám Snílka, říkám si, že musím najít svůj sen a pak si z něj udělat vlastní plán. Budu se muset zeptat, jak se ten sen vlastně hledá. Zeptal bych se, ale stydím se a ještě bych mu dal za pravdu… a navíc se mi tahle nutnost mít svůj sen, když je ti teprve šestnáct, úplně nezdá. Každopádně vím jistě, že v tom mém snu bude i Beatrice.

A k tomu mě napadá, že mi vlastně neodpověděla na esemesku, což mě dost mrzí, myslel jsem, že když nic, tak Dante ji přesvědčí. Stahuje se mi žaludek a srdce bělá. Jako by mě sama Beatrice chtěla bělítkem vymazat z povrchu země. Připadám si jako chyba. Gramatická. Tvrdé místo měkkého „i“, „mně“ ve čtvrtém pádě. Jeden tah bělítkem a zmizím, jako všechny chyby. A papír zůstane bílý, čistý, a nikdo neuvidí bolest schovanou pod tou bílou vrstvou.

Poezie jsou jen rýmované pindy. Běž si nasrat, Dante!

Beatrice má rudé vlasy. Beatrice má zelené oči. Beatrice má. Odpoledne se zastaví před školou se svými kamarády. Beatrice s nikým nechodí. Vloni jsem byl na její oslavě: bylo to jako sen. Strávil jsem celý večer tím, že jsem se schovával za něčím nebo za někým, jen abych ji mohl pozorovat, abych si mohl vrýt do paměti každé její gesto a pohyb. Můj mozek se proměnil v kameru, aby si pak srdce mohlo kdykoli znovu pustit ten nejkrásnější film, co kdy na zemi natočili.

Jak jsem vůbec sebral odvahu říct si jí o číslo? Nikde, dala mi ho po prázdninách Silvia, která se s ní kamarádí. Ale myslím, že jí neřekla, že mi ho dala. Možná proto mi neodpovídá. Možná že neví, že jí píšu právě já. V mobilu ji mám uloženou pod jménem „Rudá“. Rudá hvězda: slunce, rubín, třešeň. Ale stejně by mohla odpovědět, aspoň ze zvědavosti.

Tak jsem v minulém životě byl, nebo nebyl lvem? Nevzdám to. Schovám se v buši, v tu pravou chvíli se vyřítím z houští a polapím svou kořist tak, že jí odříznu únikové cesty a nedovolím jí prchnout. Tak to s Beatricí udělám. Setkáme se tváří v tvář a ona si mě bude muset vybrat, ať chce nebo ne.

Jsme stvořeni jeden pro druhého. Vím to. Ona ne. Neví, že mě miluje. Zatím.

Dneska jsem si popovídal s Terminátorem. Když se totiž potřebuju rozhodnout v něčem zásadním, nemá smysl to řešit s dospěláky. Buď mě neposlouchají, nebo mi říkají na to nemysli, to přejde. Ale když to s nimi řeším, tak je to asi proto, že to jen tak nepřejde, ne?! A nebo na mě vyvalí jejich klasické jednoho dne: jednoho dne to pochopíš, jednoho dne, až budeš mít děti, to pochopíš, jednoho dne, až budeš chodit do práce, to pochopíš.

Já jen doufám, že ten den nikdy nepřijde, protože by na mě pak spadlo všechno naráz: dospělost, děti, práce… a mně přijde absurdní, že aby člověk pochopil, musí se mu přihodit tohle všechno, jako blesk z čistého nebe. Nedalo by se začít už teď, pěkně pomaloučku, polehoučku, aniž by se čekalo na ten zatracený den? Dneska. Dneska to chci pochopit, ne jednoho dne. Dneska. Teď. Ale ne: ten den mi převrátí život vzhůru nohama, jenže bude už příliš pozdě, protože já, ve snaze si to zatím promyslet, jsem nenašel nikoho, kdo by mi laskavě ráčil odpovědět. Našel jsem jen někoho, kdo mi ten den předpověděl jako nějakou prokletou a zničující věštbu…

A to ani nemluvím o profesorech. Když se pokusím zeptat se jich na něco vážného, odpoví mi teď ne, což znamená „nikdy“. Profesoři sdělují věci okamžitě, jen pokud jde o špatné zprávy: známky, zkoušení, poznámky, úkoly… Ale o těch dobrých se nezmíní, protože pak by člověk, nedej bože, mohl usnout na vavřínech, ačkoli ty, podle mě, nemůžou být vůbec pohodlné. A co se týče jiných věcí, o těch už se s nimi nedá bavit vůbec.

A naši? Škoda slov. Stydím se, jen co na jakýkoli rozhovor s nimi pomyslím. Zdá se, jako by jim nikdy nebylo tolik co mně. Táta se z práce vrací vždycky zničenej a chce se koukat na fotbal. A máma? Před ní se stydím. Už je mi moc na to, abych za ní se vším běhal, ne? Takže jsme vyloučili profesory, vyřadili rodiče a Niko se mnou od toho zápasu s Fantasčutesem nemluví, takže kdo mi zbývá? Terminátor. Ten mi aspoň pěkně potichu naslouchá, hlavně když mu pak dám granule s příchutí smažené kočky.

„Víš co, Terminátore, od té chvíle, co nám Snílek vykládal o snech, musím na to furt myslet, vrací se mi to jak nějaká vyrážka, jen je to hlouběji. Po čem tys toužil, Terminátore? Číms chtěl být, až vyrosteš? Ty můžeš být jenom pes. Žrát jako pes, spát jako pes, čůrat jako pes a umřít jako pes. Ale já ne. Líbí se mi přát si něco velkolepýho. Velkolepej sen. Ještě nevím jakej, ale baví mě snít o tom mít sen. Rozvalovat se v posteli a potichu snít o snu. A nedělat nic jinýho. Listovat si katalogem snů a rozmýšlet se, kterej se mi líbí. Myslíš, že za sebou nechám nějakou stopu? Jen sny nechávají stopu.“

Terminátor se mi na vodítku škube, ani on se nedokáže soustředit, kdoví, co chce. A jdeme dál.

„Nepřerušuj mě! Líbilo by se mi mít sen. Fakt že jo. Ale jak mám ten svůj najít, Terminátore? Tys ho měl už nachystanej. Ale já nejsem pes. Snílkovi stačil jeho děda s pohádkama a jeden film. Možná bych měl chodit víc do kina, protože dědu nemám, a když chci mluvit s babčou, musím řvát, protože prd slyší, a navíc má ten stařeckej puch, kterej nesnáším, chce se mi z něj pšikat. Nebo bych měl možná číst víc knížek. Snílek říká, že se naše sny rodí z toho, co prožíváme, z toho, co milujeme: nějaký místo, stránku, film, obraz… prý nám je ukazujou velikáni, co tvoří krásný věci.

Nevím, co tím Snílek přesně myslí. Ale zní mi to dobře. Musím to zkusit. Musím se o tom s někým poradit, ale dám si bacha, čemu věřit, nejsem žádnej blb s hlavou v oblacích. Život beze snů je jako zahrada bez květin, ale život se sny, které nejdou uskutečnit, je jako zahrada s umělýma kytkama… Co myslíš ty, Terminátore?“

Terminátor se v odpověď narafičí u sloupu a čůrá. Trvá to asi tak stejně dlouho jako celá moje řeč.

„Díky, Terminátore, ty mi fakt rozumíš…“

Beatrice je asi nemocná. Koluje tu chřipka, ale já ji jako vždycky ne a ne chytnout… Už dva dny jsem ji neviděl. Dny bez odlesků jejích rudých vlasů se mi zdají prázdnější. Bělají jako dny bez slunka.

Domů se vracím se Silvií. Svezu ji na batmopedu a ona mě jako vždycky prosí, abych jel pomaleji. Ženský. Dlouho si povídáme a já se jí zeptám, jestli má nějaký sen, jak o tom mluví Snílek. Řeknu jí, že Niko má dost konkrétní sen. Že prý se vydá ve stopách svého táty. Jeho táta je zubař. Niko má prachů jak šlupek. Půjde studovat stomatologii a pak bude pracovat v tátově ordinaci. Říká, že tohle je jeho sen. Ale podle mě to jako sen neplatí. Protože o tom ví všechno dopředu. A sen, jestli jsem to dobře pochopil, musí být aspoň částečně záhadný – nějaká jeho část se musí teprve odhalit. Ale Niko už ví všechno.

Já ještě nemám konkrétní sen, ale právě to je to hezký. Právě to neznámo mě úplně dojímá. I Silvia má sen. Chtěla by se stát malířkou. Silvii malování hodně jde, je to její nejoblíbenější koníček. Jednou mi dokonce dala obraz. Kopíruje slavná díla. Na tom mém je paní, která se schovává před slunkem pod bílým slunečníkem. Je to zvláštní obraz, protože oblečení, obličej a barvy té paní jsou tak jemné, že skoro splývají se světlem, které proti nim svítí. Jako by ta paní byla celá ze světla a zároveň se před ním skrývala. Je to vlastně jediný případ, kdy mě bílá neděsí. V tomhle obrazu Silvia bílou pokořila. Líbí se mi. Po cestě jsem díky brzdám, co by ale přece jen potřebovaly trochu automechanikovy péče, odvrátil hrozbu aspoň patnácti nehod, než jsme nakonec dorazili k Silviině domu.

„Ale naši nechtějí. Říkají, že to může být leda tak koníček, ale ne jistota do budoucna, je to složitá cesta, jen málo lidí uspěje a pak hrozí, že budeš o hladu, pokud neprorazíš.“

Rodiče jsou na světě jistojistě jen proto, aby nám připomínali obavy, které nemáme. To oni je mají. Ale já jsem se Silviiným snem spokojenej. Když o něm mluví, svítí jí oči jako Snílkovi, když vyučuje. Jako určitě svítily oči Alexandrovi Velikému, Michelangelovi, Dantovi… oči plné života… Tenhle Silviin sen podle mě platí. Řeknu jí, ať sleduje moje oči a ať mi řekne, až taky začnou svítit. Možná tak objeví můj sen, zatímco já s ní budu o něčem mluvit, nebudu se soustředit a mohl bych ho klidně propásnout. Souhlasí.

„Až uvidím, že ti v očích září tvůj sen, řeknu ti to.“

Ještě ji poprosím, aby pro mě namalovala další obraz. Souhlasí. Zasvítí jí v očích a já mám skoro pocit, jako by mě její pohled hřál na kůži. Svítí modře. Tohle je její sen. Já svůj ještě nemám, ale cítím, že už se blíží. Ale jak to poznám? Možná ty moje kruhy pod očima… Jo, mám pod očima pytle, co v nich nosím sny. Až najdu ten svůj, pytle vysypu a moje oči zasvítí lehkostí.

Vyrazím k modrému obzoru a mám pocit, že letím, bez brzd a beze snů…

Beatrice pořád nechodí do školy.

Ani odpoledne na zastávku.

Moje dny jsou prázdné.

Jsou bílé jako ty Dantovy, když už nemohl vidět Beatrici.

Nemám co říct, protože když zmizí láska, zmizí i slova.

Stránky zbělají, životu došel inkoust.

Mluvil jsem se Snílkem, konečně.

„Jak mám najít svůj sen? Ale nedělejte si ze mě srandu, pane profesore.“

„Musíš ho hledat.“

„Ale jak?“

„Musíš si klást ty správné otázky.“

„Co tím myslíte?“

„Čti, dívej se, zajímej se… to všechno s nadšením, vášní a rozmyslem. Klaď si otázky ke každé věci, která tě zaujme a nadchne, u každé se ptej sám sebe, proč tě nadchla. Právě tam leží odpověď na otázku, co je tvým snem. Nezáleží na našich náladách, ale na tom, co milujeme.“

To mi řekl Snílek. Jen on sám ví, jak ho můžou podobné věty napadnout. Musím najít to, co je blízké mému srdci, co mám rád. Ale jediný způsob, jak to udělat, je dát tomu čas a snahu, a to se mi úplně nezamlouvá…

Zkusím Snílkovu radu následovat: musím začít od toho, co už vím. Mám rád hudbu. Mám rád Nika. Mám rád Beatrici, mám rád Silvii, mám rád svůj skútr, mám rád svůj sen, který ještě neznám. Mám rád mámu s tátou, když mě neprudí. Mám rád… to by možná stačilo. Ale je toho málo, chtělo by to víc věcí. Musím se snažit najít další a ke každé z nich si položit ty správné otázky.

Zeptal jsem se sám sebe, proč mám rád Silvii. Řekl jsem si, že mi na ní záleží, chci, aby se jí podařilo uskutečnit její sen. Když jsem s ní, najednou se cítím úplně v bezpečí, jako když mě máma brala za ruku v davu v supermarketu. A proč Nika? Odpověděl jsem si, že je mi s ním dobře. Nemusím mu nic vysvětlovat. Nemám pocit, že by mě soudil. Mimochodem, musím něco podniknout, s tímhle mlčením už to dál nejde, zanedlouho máme další zápas, a jestli my dva nejsme v pohodě, hrozí Pirátům ztroskotání…

Pak jsem se sám sebe ptal na svou hudbu a odpověděl jsem si, že se s ní cítím volný. Pak jsem se ptal na svůj batmoped, co nebrzdí, a odpověděl jsem si stejně. Takže mám pár kousků puzzle: mám rád, když mě mají lidi rádi, a mám rád volnost. Můj sen má tyhle přísady. Aspoň některé jsem odhalil. Ale je jich zatím málo.

Proč mám rád Beatrici? Tahle je nejtěžší. Odpověď jsem ještě nenašel. Je na ní něco záhadného. Něco víc, co nedokážu rozluštit. Rudé tajemství, jako tajemství slunce, které když vychází, zahalí noc na chviličku těsně před úsvitem do ještě temnějšího hávu. Ona je můj sen a to je celé, nedokážu to vysvětlit. Nemůžu kvůli tomu usnout. Kouknu se na horor. Taky něco, kvůli čemu nemůžu usnout. Takže probdělá noc až do rána bílého na druhou.

Tohle byl jediný úkol do řečtiny, který mě bavil. K některým slovům z veršů jsme si měli do sešitu připsat překlad a pak taky slova, která jsou z nich odvozená, což nám mělo pomoct zapamatovat si je. Tak jsem se dobře naučil dvě slova.

Leukos: bílá. Od toho je odvozené slovo „louč“.

Aima: krev. Od toho je odvozené slovo „hematom“ (to znamená krevní výron).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílá jako sníh, rudá jako krev.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.