Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

Rybáři to mají vždycky větší

Rybáři, to je taková převelice zvláštní sorta lidí, který nejlíp poznáte podle toho, když v restauračních zařízeních vyprávěj o svejch úlovcích. A tam, když rozpaží obě ruce, aby ukázali, jak velikýho macka chytili, můžete s téměř stoprocentní jistotou odečíst dvacet centimetrů a dostanete tu správnou míru onoho kapra, štiky, úhoře, okouna, amura, candáta apod.

Richard Crha

Stanislav Hlaváč

Rybáři to mají
vždycky větší

INDEART

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

www.eKnihulka.cz

978-80-87997-17-8

Obsah

Richard Crha, Stanislav Hlaváč

Předmluva

1 …Na Nežárce

2 …Na starým Labi u Kostelce

3 …Na Nežárce ještě zůstaneme

4 …Na Hamrech

5 …Na Berounce

6 …Na Vltavě

7 …Na Lužnici

8 …Kdekoliv, ale u vody

9 …Labe, revír č. 8

10 …Na Ovčárech

11 …Na Ohárce

12 …Na Mnichovi v Netolicích

13 …Pískovna Píšťany - Žalhostice

15 …Pískovna Vlkov

17 …To, co v kuchařkách není

18 …Návrat na Labe

19 …Lužnice, mlýn Krkavec

21 …Bouřka na Ohři

22 …Na řece Moravě, byť trochu pomyslně

23 …A Labe znovu, jak jinak

24 …Bohužel, poprvé možná bez vody, ale ne úplně

25 …Táta a můj děda, na Labi

26 …U kterýkoliv vody

27 …Trapas u vody

28 …Když se u vody pálí

29 …Můj kámoš Láďa

30 …Na Konětopech

31 …O rybářský hantýrce

32 …Ve Lhotě a v kalhotě

33 …a zase ten Láďa (tentokrát jako Jóžin z bažin)

34 …U hasičský nádrže

35 …Novej rybářskej prut

36 …I únava k vodě patří

37 …Rybářská svatba

38 …a zase odskok na Moravu

39 …Vánoční kapr

40 …Vánoční kapr podruhý

41 …Blbej den

42 …Ten porybnej je nějakej divnej

43 …Ples Fousatejch

44 …Nemáte ty koule nějaký těžký?

45 …Pytlák Jirka

46 …I mezi holkama najdete rybářky

47 …Povodeň na Lužnici

48 …Rybařina není levná

49 …Zlej sen

50…Kdy žerou (a co) a kdy nežerou (a nic)

51 …Výlov rybníka na Zámecký

52 …Proč to rybáři nemají někdy největší?

53 …Místo ryb jen „fůra hnoje“

54 …Rybář roku v naší hospodě

55 …Loučení

56 …Rybářský vtipy

57 …Naposledy

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Stříbrná Lhota, zima 2013 – 2014

Věnování:

Tuhle knížku věnujeme našemu společnýmu bratrancovi Miškovi, dobrýmu člověkovi a taky rybáři, kterej už mezi náma není a chytá ryby někde tam nahoře. Anebo taky dole, kde vaří lepší guláše a hraje se tam mariáš..

Drž nám tam místo, Miško…

Předmluva

Rybáři, to je taková převelice zvláštní sorta lidí, které nejlíp poznáte podle toho, když v restauračních zařízeních vyprávějí o svých úlovcích. A tam, když rozpaží obě ruce, aby ukázali, jak velikého macka chytili, můžete s téměř stoprocentní  jistotou odečíst dvacet centimetrů a dostanete tu správnou míru onoho kapra, štiky, úhoře, okouna, amura, candáta apod.

Snad i proto jsme nazvali tuhle knížku tak příhodně:

Rybáři to mají vždycky větší…

Ale to nám, rybářům, nemůžete mít nikterak za zlé, protože rybáři jsou velcí fabulátoři, ale v jádru jsou to dobrý lidi. A nebudete tomu možná věřit, je jich v tý naší malý zemičce skoro půl miliónu, což je určitě každej druhej chlap, pokud chlapem ovšem je.

A jedno vám taky ještě povíme: Rybář nejezdí na ryby, ale jede k vodě; jeho cílem není za každou cenu vrátit se obtěžkanej úlovkama (i když ty samozřejmě vždycky potěší), ale on si tam jezdí tak trochu odpočinout od upovídaný manželky, panovačnýho šéfa, haštěřících se dětí apod., račte si vybrat.

A ještě jedno vám povíme: Když tak sedíte dlouhý hodiny u vody a koukáte se na ten splávek nebo policajta na vlasci a on se vám najednou rozjede a hlasitě se vám rozvrčí povolenej naviják, tak vaše srdce začne lehce bušit. A vy zaseknete a probudí se ve vás onen prototyp muže-lovce a srdce vám pak začne tlouct dvakrát rychlejc a vy zase musíte něco umět, abyste ten záběr neprošvihli, rybu si po zaseknutí trochu povodili a unavili ji, abyste ji dostali až ke svýmu podběráku.

Berte ovšem naše vyprávěnky tak trochu s rezervou, byť nejsou vymyšlený a ne vždycky jsou jenom o rybách, ale fabulace (což není pouhý vymejšlení, ale jakýsi dotvořování děje), to je to nejkrásnější, co chlapi uměj, pokud ovšemže chlapama jsou a mezi rybáři je jich docela dost…

Vyndejte všecky svý klacky, mládenci, jdeme na to!

1
…Na Nežárce

Je to už hodně let zpátky, když jsem vyrazil na ryby s mým bratrancem Miškou na řeku Nežárku. Jeli jsme tam na celej tejden, to je docela příhodná doba, abyste si odpočinuli od toho moc rychlýho světa.

Počasí nám přálo, neboť byl srpen a tenhle rok byl výjimečně a nadprůměrně krásně teplej. Naše manželky tradičně s námi nejely, manželky se na ryby nevozej, protože gruntujou anebo si povídaj s kamarádkama o depilaci nebo tak nějak.

Byl jsem docela solidně vybavenej. Myslím tím rybářskej cajk včetně návnady a taky portmonku jsem měl plnou jako kapr před vytřením. Tradičně jsme se setkali ve Veselí nad Lužnicí a hned taky zavítali do místní restaurace, takzvaný „Besedy“.

Tahle hospoda byla vždycky místem našeho setkání a tam jsme vždycky vymejšleli plán našeho pobytu. Pan vrchní, kterej nás už znal zminula, nám donesl dvě pěkný vychlazený piva s pěnou, kterou v Praze málokde dostanete. Přiťukli jsme si na zdar našeho rybolovu.

A Miška začal vyprávět:

„Tak jsem ti byl na Flájích (to je přehrada kousek nad Teplicema). Jel jsem tam brzy ráno. Měl jsem jako návnadu jenom rousnice a nástražní rybičky. Jedním slovem, chtěl jsem chytit štiku a taky úhoře…“

V půlce vyprávění přišel náš známej vrchní, říkejme mu třeba Ruda, a přinesl nám dva fernety. Tázavě jsme se na něj kouknuli a říkáme, my jsme si nic neobjednávali, to bude nějakej omyl. Otočil se a ukázal na místní štamgasty se slovy:

„Jsou odkojený Nežárkou, na rozdíl od vás. Vy jste pražský naplaveniny, ale jelikož už sem jezdíte dost často, tak vám to posílaj, abyste měli štěstí.“

„Rudo, vyřiď jim, že jim moc pěkně děkujem a dej jim to samý na nás.“

Kopli jsme do sebe ty velký lampy fernetu (taky se fernetu říká lak na rakve nebo dech mrtvý milenky, ale taky Drsoň nebo Rumburak) a poděkovali jsme stolu štamgastů pokejváním hlavy.

A Miška pokračoval dál.

Věděl jsem už zminula, že si většinou vymejšlí a přehání. No, jako každej správnej rybář, kterej to má vždycky větší. Ani já nejsem výjimka. Každej chce bejt někdy zajímavej, když je život často tak nezajímavej.

„Tak jsem si připravil klacky. Na jeden jsem pověsil nástražní rybičku a na druhej pěkně velkou rousnici,“ pokračoval Miška.

Pomyslel jsem si, kecá. Rousnic letos bylo málo. Určitě někde vykopal takzvanýho kameňáka.

Nechal jsem ho při tom.

Ruda nám přinesl další pivo.

Miška se zhluboka napil, jakoby neměl pivo pomalu měsíc.

Říkám mu:

„Kam tak spěcháš?“

Jako vždycky neodpověděl a pokračoval:

„Sotva jsem nahodil, tak jsem si ani nestačil otevřít lahváče a už jsem měl záběr na nástražní rybičku. Káča se potopila, jakoby ji chytila ponorka. Podíval jsem se po hladině, jestli se tam nekoupe nějakej šílenec a nechytnul se místo tý ryby. Nikde nikdo. Tak jsem si zapálil retko, přesně tak, jak nás to učil náš děda. Ten vždycky říkal, jak ti zabere štika, zapal si retko a až ho vykouříš, tak tu zubatou zasekni. Kouřil jsem jako ta tušimická elektrárna…

Jen jsem dokouřil, tak jsem to seknul. Klacek se mi ohnul až k vodní hladině. Ještě, že jsem měl povolenou brzdu. Naviják vrčel a já v úžasu sledoval, jak mi mizí vlasec z navijáku. Měl jsem na něm namotáno dvě stě metrů.“

Pomyslel jsem si: Zase kecá, neboť Miška, známej to Harpagón, tam měl sotva sto metrů (prostě šetřílek, ovšem v tom dobrým slova smyslu).

Zatímco mi to vyprávěl, vypili jsme další piva a dva panáky kořalky. Miška se tak rozohnil, že už ho slyšela celá hospoda. Všichni ztichli a napjatě poslouchali, jak to dopadne.

Najednou do toho ticha vrzly dveře do výčepu a ve futrech dveří se objevil můj bratranec Riccardo. Vlastně náš další bratranec. Tak jako my, byl v plný polní, rybářský. Hned se hrnul k našemu stolu. Hlučně nás pozdravil.

Sednul si a hned zahalekal na celou hospodu:

„Nazdar Rudo, ty starej zloději, dones piva tady pro mý bratrance a rundu pro celej ten stůl štamgastů, co hltaj každý slovo tady toho mýho upovídanýho bratrance Mišky. Jak ho znám, tak určitě vypráví o tom, jak na Flájích chytal obrovitánskou štiku…,“ a ukázal rozpažením svejch rukou skoro dva metry (škoda, že rybáři nemaj delší ruce, řekl bych).

Miška se sice lehce urazil, ale jen asi na dvacet tři vteřin, protože jsme se na sebe nikdy nedokázali dlouho hněvat (a když, tak jenom tak na oko) a skoro by se dalo říct, že jsme byli skoro jako bratři a u vody jsme toho zažili opravdu dost…

2
…Na starým Labi u Kostelce

A já ti povídám: Slávo, však ty umíš taky pěkně přehánět, což do toho rybářskýho cechu tak nějak patří.

Ale já vám řeknu jinou věc. Já začínal s rybařením v docela pozdním věku (a snad i proto s velkou pokorou). A učil jsem se tím, že jsem koukal na ty vedle mně, na ty zkušený mazáky. To máte stejný jako v mariáši, ten se taky nedá vysvětlit nad jedním pivem, ale musíš sedět u těch karbaníků u stolu a odezírat, co hlásej, co vynášej, proč říkaj, že když nevíš co, tak si trumfni apod.

Ale budu vám vyprávět jeden příběh, kdy jednomu našemu kolegovi rybářská pokora chyběla. Jednou, když už jsem přece jen něco trochu uměl, se nechal k rybaření zlákat jeden náš kolega, Míla se jmenoval, a že bude s námi taky chytat. A ten si na to koupil náčiní jako řemen za poměrně velký peníze a co čert nechtěl, když jsme ho vzali poprvý k vodě, tak aniž by uměl pořádně nahodit, chytil dva kapry během půl hodiny. A nabyl pocitu, že to tak asi chodí každej den.

Jenže, co si budeme povídat, každej den je u vody jinej. Někdy se zadaří, jindy se vracíte s prázdným pytlíkem jako po vydatný souloži. A ten Míla prostě velmi zpychnul, že když jel podruhý, vzal s sebou svýho známýho, taxíkář to byl a řekl mu:

„Pojeď se mnou, za půl hodiny chytím dva kapry, dám ti je a do hodinky jsme doma.“

Jenže se chlapec trošku přepočítal, protože neměl ani jeden záběr, zatímco my kolem něj, co jsme ho k rybaření přivedli, jsme ty svý dva povolený kapříky dostali a on ten Míla na nás koukal jako jelen, že nemá nic.

Povídám mu, chlapče, nesmíš zpychnout, protože první vyhrání někdy z kapsy vyhání. A když jsme my všichni kolem odcházeli s úlovkama v brašnách, najednou měl ten Míla záběr jako kráva. Ale protože byl na rybách teprve po druhý, tak zapomněl na to, že když máš povolenou brzdu, musíš naviják při záběru buď pevně překrejt prackou a držet anebo taky co nejrychleji utáhnout brzdu.

No, to ten náš velrybář Míla ještě neznal a tak se mu stalo to, co se stává všem nováčkům – z vlasce se mu vyrobila takzvaná paruka, chuchvalec vlasce, za kterej by se nestyděla žádná natupírovaná krasavice, jestli se teda vůbec tupírujou, když už jsou dole dočista oholený.

A on tam stál jako velikej nešťastník a pokoušel se tu paruku z vlasce rozmotat, jenže takovou paruku už nikdy nedáte zpátky do původního stavu, protože je to zacuchaný jako ty nemytý palice mladejch s dredama.

Taxíkář, kterýho Míla vzal s sebou, že mu do půl hodinky chytí dva kapry, na něj tupě koukal a pověděl:

„Chlapče, myslím, že půjdu do sámošky a koupím si nějaký sardinky nebo makrelu, protože ty umíš velký hovno.“

Až teprve tehdy si náš „velrybář“ Míla uvědomil, že chození k vodě je mnohem příhodnější vyjádření, než-li jít a chytit někomu dva kapry za půl hodiny…

Tak to je, Slávo, ale mám pocit, že ty jsi chtěl na tý Nežárce s naším bratrancem Miškou ve vyprávění ještě chvíli zůstat, takže mi promiň, že jsem tě tímhle příběhem tak trochu přerušil.

Pusť se do toho, ju?...

3
…Na Nežárce ještě zůstaneme

…Miška a já jsme doposlouchali Riccardovo vyprávění, ale né jenom my. Poslouchala ho celá hospoda. Najednou jsme si my tři připadali jako v nějakým rybářským kroužku. Starý rybáři pokejvali hlavama a sborově zahučeli, to máš pravdu, to si nevymejšlíš. Po pátým pivu jsme srazili stoly k sobě a byli jsme najednou jako jedna velká rodina.

Vlastně rybáři jsou taková bláznivá rodina, přestože se o rybářích odjakživa říkalo, že to jsou tichý blázni a tak trochu samotáři. Už jsem nestačil ani dopovědět, jak to s tou Miškovou štikou dopadlo, a starý rybáři od stolu štamgastů začali zkoušet vyprávět svý zážitky z Petrovýho cechu. Výčepák Ruda se chytil příležitosti a začal na stoly nosit jedno pivo za druhým a vyplňoval to kořalkama.

Čas letěl jako Nežárka při povodních v roce 2002. Tenkrát brala všecko, co jí přišlo pod vlnu.

Chlapi, místní štamgasti, mi dali za pravdu.

A tak jsme tu velkou vodu zapili velkejma panákama a byla zapomenutá velká voda, kterou vzápětí výčepek Ruda nahradil velkejma pivkama. Nálada začínat vrcholit. Ty povodně totiž přenesly kapry z rybníků.

Václav, místní pytlák, se toho hned chytnul, protože vyprávěl, kolik jich tenkrát nachytal. Paradoxem na tom je, že ho tenkrát nikdo z porybnejch nenachytal. Dneska se ten starej pytlák Václav honosí odznakem, kterej má státní znak s popisem Rybářská stráž.

Je to pedant.

Mně když kontroloval, tak jsem mu musel pomalu vykat. Říkám, Václave, vždyť se známe z Besedy.

Komisně mi na to řekl, jsem ve službě.

Blbec.

Taky jich určitě znáte dost.

Rostou nám jako houby po dešti.

Ale vrátím se do roku 2002.

Venca, tenkrát ještě pytlák  chytal ty kapry přímo do podběráku.

Někdo objednal malý kořalky. Jenže když jsme je chtěli vypít, tak Venca, pytlák, vlastně teď už Rybářská stráž, ukazoval, jak velkýho kapra chytnul a měli jsme po kořalce.

Miška se probral a povídá:

„Ty vole, takovýho jsi ani v životě neviděl,“ a usnul. Bratranec Riccardo se aktivně taky zapojil do debaty, protože alkohol začal působit, a proto začínal mít slovní zásobu větší, jak my všichni dohromady.

Nenechal nás už nikoho promluvit.

Povídám, bratranče, až skončíš taky s tím vytahováním, tak vzbuď Mišku…

4
…Na Hamrech

Když byla řeč o těch porybnejch, dám taky něco do placu.

To jsme byli celej tejden na Hamru na Jezeře u Stráže pod Ralskem, kde je to na ryby docela dobrý a dokonce už tam ty ryby vůbec nesvítěj, byť se tam těžíval uran.

Vyřídili jsme si na místním úřadě povolenky a hned tam nám ta paní, co je vystavovala, povídá, ať si dáme bacha na místního porybnýho, že je to pěkná ludra.

A taky že jo.

Sotva jsme se ubytovali v chatkách přímo u vody a nahodili každej dva pruty (bylo nás celkem sedm, takže na tom nevelkým plácku to byl samej prut), už tam dědek protivnej byl a prohlížel si naše doklady a všecko mu bylo podezřelý, ačkoliv jsme měli všecko v pořádku.

A Pepa, nejostřejší z nás, mu povídá:

„Vy brzy spadnete do vody.“

Na to on:

„A proč bych jako měl padat do vody?“

Na to Pepa:

„Protože vás tam brzy někdo strčí.“

Nakonec odešel, aniž by zatím do tý vody spadnul, ale šmíroval nás, blbeček jeden, dalekohledem z protější strany břehu jezera, což jsme lehce zjistili, protože jsme měli dalekohledy taky.

Nejsme žádný béčka.

Sedíme, chytáme, nechytáme, pytel s namočenou kukuřicí a obilím navezeme na lehátku na zakrmení až v noci, a tak nám, abychom si prokrátili čas, výřečnej Pepa vyprávěl, jak ho taky jednou pořád buzeroval jeden porybnej, kterej svůj rajón objížděl na kole.

A pořád měl prej takový ty kecy, jak to, že nemáte podběrák připravenej, ale ono stačí, že podběrák máte a nemusí bejt předem připravenej, a pak zase todlecto na něm chtěl, ačkoliv nic takovýho v řádu rybářským nestojí. A když tam vopruzoval asi deset minut, tak ho milej Pepa bafnul a hodil ho do rybníka i s tím kolem.

A porybnej volal:

„Vy jste mně hodil do vody!“

A Pepa na to:

„V tom jediným máte pravdu.“

„A s kolem!“, křičel porybnej, kterej se tam v tom bahýnkovatým dnu cachtal.

„To máte taky pravdu, kolo máte pod sebou a já jdu chytat jinam, protože mi tady plašíte ryby,“ dodal Pepa a šel chytat jinam.

Druhej den se za náma v Hamrech zastavil majitel těch chatek a dokreslil nám, že tenhle porybnej je opravdu nevídaná svině.

A vyprávěl nám, co se tady stalo minulej rok, což nám skoro bralo dech.

„To bylo tak,“ povídá majitel chatek, nějakej pan Gregor.

„Ten porybnej, Moutelík se jmenoval, kontroloval jako obvykle všecko, co bylo u jezera a najednou se mu udělalo nějak šoufl a zhroutil se a spadnul do tý vody. Nějak moc se nevynořoval a nakonec se ukázalo, že to byla mrtvička.

Jedinej, kdo pro něj do tý vody skočil a zachránil mu tak život, byl patnáctiletej Honzík, kluk mýho kamaráda. Ten ho dotáhnul z vody na břeh, zavolal záchranku, nasadil mu oživování, a jak mu pak řekli záchranáři, skutečně mu ten jeho podivnej život zachránil.

Možná tomu nebudete věřit (a proto tohle celý vyprávím), ale když se ten parchant porybnej zotavil, zase začal buzerovat, dědek nepoučitelnej. Člověk by si myslel, že když na něj jednou sáhne zubatá, že se nějak změní k lepšímu, ale tahle svině ne.

A teď přijde pánové vyvrcholení tý příhody, pověděl majitel těch našich chatek pan Gregor…

…Jak tak jednou zase kontroloval a buzeroval ostatní rybáře, narazil taky na toho patnáctiletýho Honzíka, jak chytá na jeden proutek, ale načerno, protože neměl povolenku. A považte, ta svině tomu Honzíkovi, kterej mu zachránil život, mu zabavila ten prut a ještě ho práskla za nedovolenej rybolov. A za Honzíka musel jeho táta zaplatit pokutu na místní ouřadu. I takový svině existujou, pánové…“

Pepa, nejostřejší z nás, když si vyposlechnul tuhle historku, pověděl lakonicky:

„Pánové, mám pocit, že ta svině spadne velmi brzy do vody ještě jednou.“

5
…Na Berounce

Ono to vypadá dost podivně, ale ti porybný tenkrát opravdu padali dost často do rybníka anebo do řeky. Dneska porybný choděj radějc po dvou. Ale znám případy, že po kontrole rybářskejch lístků odcházel jeden z nich po čtyřech. Jenže to jsou jiný historky a třeba se k nim ještě vrátím.

Berounka je nádherná řeka.

Má plno zákoutí a tůněk. Dalo by se říct, že je to na ní jako v rybářským ráji.

Jednou jsem pracoval v hospodě blízko Berounky. Ta hospoda se jmenovala U Tetaurů a byla v osadě Kazín. Což je kousek od městečka Černošice. Ta hospoda byla tak blízko řeky, že jsem mohl chytat rovnou z okna. Tu práci jsem tam vzal z jednoho důvodu. No a jak jinak. Ten důvod byla moje vášeň k rybolovu.

Byl jsem rozvedenej, čili svobodnej, a tak mně nic neomezovalo. Nikdo se mně neptal, kam jdu, kdy se vrátím a tomu podobně. A hlavně mně nikdo nekomandoval tím známým:

„Zase z tebe cejtím pivo,“ atd…

Vždyť většina z nás to zná.

Hned první večer se v hospodě sešla parta místních rybářů, ale taky takzvanejch víkendovejch rybářů.

Jsou dvě kategorie rybářů, což nikde není psáný. Ale rozdělují se na slušný a na takzvaný vydry.

Každej rybář ví, že vydra je hanlivý jméno pro rybáře, protože to znamená, že je pomalu horší jak pytláci. Bere všecko, co chytí, ať to má míru anebo ne. Nevadí mu, že ryba je ještě hájená, no prostě jedním slovem vydra.

Vydra, ta je taky bez skrupulí.

Jelikož jsem tam byl novej, tak jsem jenom poslouchal.

Do debaty jsem se zatím nezapojil. Jirka, místní šampión v rybolovu, se začal vytahovat, co dneska chytil za velkýho kapra. Rozpažil rukama a vypadalo to, jakože ten kapr byl velkej jako kánoe. Chlapi si z něj začali hned utahovat.

Prej, říkali, nechytil jsi náhodou tu kánoj? Tady Pepovi odedneška totiž chybí.

Všichni se začali smát.

Včetně mně.

Podívali se k mýmu stolu.

Malinko jsem znervózněl.

„Čemu se ty směješ? Jsi snad taky rybář?“

A tak jsem jen němě přikývnul.

Další rybář, Franta, povídá:

„No, jestli je to tak, tak pojď mezi nás.“

S radostí jsem šel a zavolal jsem na Bohdana. To byl v létě výčepák a objednal jsem všem u stolu panáky.

Kvitovali to s povděkem. Navázal jsem na to, jak Jirka chytnul Na Výrku toho kapra velkýho jako kánoj. Nostalgicky jsem do ticha pronesl větu:

„Rybáři to mají vždycky větší.“

Zatleskali mi, řkouc:

„To je svatá pravda“ a tím pádem jsem byl uznanej jako právoplatnej rybář na Berounce.

Tenkrát jsem chytil, pokud si dobře pamatuju, ale moc už si toho nepamatuju, akorát opici, možná ale taky drobnou opičku, ale to vám povím, u vody se daj chytit různý věci, například Janička, později Zlatá rybička, kterou jsem jeden čas velmi miloval, ale to je už úplně jiná historie…

6
…Na Vltavě

No, to máš, Slávo, pravdu, že se u vody daj chytit různý věci. Například já jsem jednou chytnul na Vltavě doopravdickej parník, nekecám.

Asi takhle.

Jeden kamarád mi totiž poradil, že mám jít chytat k mostu za holešovickou teplárnou, že tam jsou kapři jako hovada. No a já šel, ale tím hovadem jsem byl spíš já a hned vám povím, proč.

Nahodil jsem tam dva proutky tak dvacet metrů od břehu, a protože kapři jako hovada měli zrovna polední pauzu nebo co, tak jsem si zapálil retko a začetl se do denního tisku, kterej si vždycky beru s sebou, abych měl co dělat, když ta kapří hovádka nechtěj slyšet na ty dobroty, který jim věšíme na háčky.

A že těch dobrot dneska je k mání! To člověku někdy až přechází zrak, když se rozhlíží po obchodě s rybářskejma potřebama a říká si:

„Kurvašopa, takovejch dobrot nemá někdy ani člověk.“

Ale k věci.

Pokuřuju a koukám do novin, když slyším zahoukání a říkám si v duchu, kterej vůl to tady troubí? A on to byl paras, dvacet metrů ode mně, přesně v těch místech, kde jsem měl nahozýno.

A já vyskočil, až mi vypadly noviny z rukou a na obou prutech jsem měl záběr jako kráva. Jenže to nebyli kapři jako hovada, ale byl to ten paras, kterej namotával můj vlasec do svýho poháněcího lodního šroubu, takzvanýho šneku.

Naštěstí jsem měl, jako vždycky, brzdičky povolený, ale přesto jsem chytil oba pruty podpaží, abych o ně nepřišel. Nikdy bych nevěřil, jak se v takovým případě dá dvě stě metrů vlasce na navijáku rychle vymotat, když chytíte parník.

To vám byl takovej frmol, že jsem si stačil jen říct sám pro sebe:

„Ty blbče, proč si děláš na konci navinutýho vlasce uzly, teď tě to, když nebudeš mít kliku, vcucne do vody i s prutama a spadneš tam jako ten porybnej s kolem.“

Snažil jsem se cigárem, který jsem měl pořád v hubě, alespoň vlasec přepálit, ale ani to se mi nepodařilo, protože to byl děsnej frkot. A tak jsem se alespoň nohama zapřel o šutr a říkal jsem si, třeba sis ten uzel na konci neudělal dvojitej a jen to s tebou trochu cukne, až se to vymotá.

A skutečně, když se celý to navinutí vymotalo, cuklo to se mnou a utrhlo se to a já měl pruty čistý jako panna před prvním odevzdáním se.

A ještě ten kapitán, lodivod, kterej celou situaci viděl a pozorně sledoval, mně předpisově pozdravil a ještě jednou s tím svým podělaným parasem zatroubil.

Blbec.

Tak jsem se vrátil vočesanej jako hruška a šel rovnou do hospody a ten kamarád z hospody, co mi říkal, že mám jít na ty kapry jako hovada k holešovický teplárně, se mně ptá:

„Tak co, braly ryby, braly?“

A já mu říkám:

„Braly a mně sebraly skoro všecko, co jsem na prutech měl: Čtyřista metrů vlasce, dvě krmítka, dvakrát dva háčky na forpasech, dva policajty a málem i mně, ty vole jeden.“

Smál se tomu jako malý dítě, když ho polechtáte pod paží.

„Ty blbe,“ říkám mu, „příště mi musíš dát k takový informaci i jízdní řád parníků!“

Ale raději jsme se ponořili až na dno do kořalky a chytili večer něco jinýho, něco na způsob opičky, jako jsi říkal ty, Slávo, v tý památný hospodě u Berounky…

7
…Na Lužnici

Tak, a opět jsme v jižních Čechách.

Lužnice, to je rybářů a vodáků ráj. Mezi náma ovšem, my rybáři se s vodákama mezi sebou moc rádi nemáme. Ono se totiž říká, že rybáři jsou tichý blázni, ale vodáci, to jsou zase až moc hlučný blázni.

Rybáři na rozdíl od vodáků nemají na jezech žádný pomníčky a ani křížky, protože nejsou tak bláznivý, byť se jim tišší blázni opravdu říká. Jez v Dráchově je toho důkazem.

Vím to, protože v Dráchově je hospoda, která se zove U Pekárnů. Taky je to hospoda, kde se scházejí místní rybáři a vodáci, kteří si to plovou přímo na město Tábor.

Já jsem tam jezdil každej rok na tejden dělat kuchaře. Bylo to vždycky přes léto. Pepík Pekárna, jakožto i majitel této hospody, byl taky, jak jinak, rybářem.

Hospůdka to byla útulná a taky dost rozlehlá. Jeden čas tam taky měli koně, který byly ustájený ve stodole, na který bylo napsáno: „Konírna“. No, a já šprýmař jsem tam vždycky večer škrtnul písmenko K. a místo něj jsem tam napsal písmenko H.

Nebudete mi to věřit, ale opravdu to fungovalo. Někdy jsem měl dojem, že ty koně tam jsou zase ustájený.

Do Dráchova jsem přijížděl vždycky okolo patnáctýho června. To, jak každej rybář ví, je zahájení oficiální rybářský sezóny. Já jsem předtím bydlel celejch čtyřiadvacet let v Krkonoších, tak jsem se do Dráchova rád jezdil trochu ohřát, protože v Krkonoších, tam byly docela krutý zimy.

Jenže tenkrát ti lidi měli srdce skoro na dlani. Dneska je to o tom, urvi co můžeš. Žádná úcta k ostatním. Proto tam už nebydlím.

Tady na Lužnici se mi líbí, protože ty lidi, co tu bydlej, jsou milý, až na nějaký výjimky, samozřejmě. Nakonec, takový jsou všude. Hlavně ti závistivci. Jenže to už jsme zase úplně někde jinde a to já nechci.

Tak, jak jsem už napsal.

Okolo patnáctýho června jsem přijel do Dráchova na zahájení tý rybářský sezóny a za pomoci Josky jsme se dali do spřádání plánů, jak na ty ryby vyzrát. Byl to už takovej náš rituál.

Manželka Josky, Věrka, ta z nás měla vždycky málem infarkt. Kašlali jsme na všechno. Nás zajímalo jenom: Máme dost rousnic? Kolínek, vařenejch brambor, hnojáků? A taky jsme museli uvařit anýzový těsto. To mají kapři na Lužnici tuze rádi.

Večer před patnáctým červnem jsme už byli u Lužnice a vybírali si naše místa. Většinou to bylo zbytečný, protože většina z nás se znala a nikdo si nedovolil zaujmout místo toho druhýho.  Samozřejmě jsme se mezi sebou štengrovali, ale to byla spíš jenom  taková sranda, aby nám ten čas do prvního nahození rychlejc ubíhal.

Čas ubíhal a alkohol zase kolem nás obíhal. Každej něco přinesl. Flašky kořalky putovaly od jednoho k druhýmu.

Ve tři hodiny ráno už chyběla totiž jen jedna hodina do zahájení. Musím konstatovat, že naše řady malinko prořídly. Jenom silný jedinci vydrželi. Vlastně to byla taková hra. Potřebovali jsme víc místa. Taky jsem tak ze začátku dopadnul. Jenže to bylo před pěti lety.

Takzvaný zelenáči to zahájení prostě prospali a my všichni jsme věděli, že oni to naopak prosrali na plný čáře…

8
…Kdekoliv, ale u vody

Slávo, jedno ti řeknu, a to jednu moc podstatnou věc, a to takovou, že máš možná pravdu. Ale Miška, náš společnej bratranec, kterej už je v nebi nebo spíš v pekle, by nám popravdě řekl:

„Umíte, chlapci, hovno, a chtěli byste pomník.“

Protože on byl rybář par exeláns… a možná ještě o trochu víc. Nejen jako rybář, ale i jako člověk, kterej s námi seděl tolikrát u vody. Tak nám teď najednou chybí, že na něj vzpomínáme jen v tom nejlepším. On toho totiž nikdy moc nenamluvil, ale když něco řekl, tak to sedělo jako prdel na nočníku nebo jako nočník na prdeli, račte si vybrat.

Byl jsem s ním na rybách mockrát a nejvíc se mi líbilo, že se s ním u tý vody moc pěkně mlčelo. A jedno vám povím, že je moc velkej rozdíl s někým si hezky popovídat a s někým si hezky pomlčet, protože to není úplně to samý. Neboť když si umíte s někým pomlčet, je to přinejmenším stokrát víc, než když si umíte s někým popovídat.

Seděli jsme například jednou u vody a během celý hodiny jsme nepronesli ani jedno slovo a přece! Tolik jsme si toho pověděli! Dodneška si pamatuju jeho mlčení, který říkalo mnohem víc, než nějaký ženský brebentění. A po tý mlčenlivý hodině například pověděl bratranec Miška:

„Myslím, že je čas tak akorát na to, abysme vytáhli z vody vezírek.“

A tak jsme po hodině společnýho mlčení vytáhli vezírek a v tom vezírku bylo, jak jinak, než osum vychlazenejch lahváčů, takže jsme si dva ty kousky otevřeli a Miška se úplně rozpovídal, když pověděl další celou jednu větu:

„Mám tady ještě špek.“

A tak jsme si u tý vody krájeli lifánky špeku a ten se nám doslova rozpouštěl na jazyku, protože byl jako z cukrárny hotová laskonka, když jsme byli ještě na sladký, nebo jsme byli jako vlhkej bobřík, když jsme byli trochu na ženský.

Ryby tenkrát bohužel nebraly, ale to vůbec nevadilo, protože jsme si celej den tak hezky promlčeli, krom věty o tom špeku a krom věty o těch lahváčích ve vezírku, že nebylo o čem pochybovat. Miška byl prostě takovej zázračnej člověk, kterej určitě na nás tam nahoře nebo tam dole na nás taky v dobrým vzpomíná a svý pomyslný pruty nahazuje buď nahoru, pokud je v pekle, anebo dolů, pokud je v nebi.

Ale já si spíš myslím, že bude v tom pekle, protože tam vařej ten dobrej guláš a on jako kuchař by to jistě ocenil; a taky tam hrajou karty, mariáš nebo třeba dardu, a je tam navíc teplo, určitě bude dole.

A vůbec, Miško, máme tě moc rádi, i když tady už sedm let nejsi.

Tak to je, chlapče milej, a karty, se kterejma jste hráli s mým bratrancem Slávou dardu, jsou neustále rozdaný a je jen tobě, jestli řekneš hlášku bejle anebo zůstaneš mlčet.

My tě pořád, tak trochu, anebo taky moc, a nejen na rybách, pořád slyšíme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rybáři to mají vždycky větší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.