Temná akademie – Ztracení

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Gabriella Poole

Temná akademie – Ztracení – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Temná akademie

1. Vyvolení

2. Spoutaní

3. Rozpolcení

4. Ztracení

Prolog

V Chien Rouge, jejím oblíbeném bruselském baru, bylo jen tlumené osvětlení, odlesky z lahví za barem však naprosto stačily k tomu, aby toho mladíka rozeznala. Uznale jej pozorovala přes okraj své sklenky s vínem. Jantarové oči, vlasy černé jako uhel a zlatavá pleť. Nevypadal tak docela skutečně. Spíš jako bohatě nazdobená socha, až na to, že si všimla, jak nervózně cuká prsty, a viděla, jak se mu při dýchání zvedá a znovu klesá hruď. A pak tu samozřejmě bylo to průběžné zvedání sklenice s whisky. Pozorovala, jak se znovu napil.

Až příliš krásný na to, aby vypadal tak smutně. Potřeboval trochu rozptýlit. Dovolila, aby jí při představě nadcházejících událostí na rty naskočil malý drzý úsměv. Zvedla se, zvedla svou drahou lahev vína a nesla si ji k baru.

Sundala batoh toho pohledného mladíka ze stoličky vedle něj, svezla se na ni a přiťukla svou sklenkou k té jeho. Vyplašeně vzhlédl, nervózně popadl batoh a položil si ho do klína, pak se znovu schoulil na stoličce.

„Omlouvám se, známe…?“ začal.

„Známe se? Ne.“ Usmála se. „Doufám ale, že se poznáme.“

Zamračil se. „Nejsem si jistý, jestli…“

„Promiňte, že jsem tak přímá. Já jen, že vypadáte trochu… osaměle?“ Prohrábla si svoje světle hnědé vlasy, aby se zaleskly v rozptýleném světle. „Chtěla jsem vás rozveselit.“

V očích se mu objevil záblesk zájmu. Skousla spodní ret a znovu se usmála.

„Proč si myslíte, že stojím o společnost?“

„Nejsem si jistá, že o ni stojíte. Ale rozhodně ji potřebujete. Nemůžu vystát, když někdo tak krásný vypadá tak nešťastně.“

Zasmál se. Bylo to takové tlumené, neochotné uchechtnutí. „To je od vás milé, ale raději budu sám, díky.“ Znovu se napil. „Stejně bych vám nepřinesl nic dobrého.“

Nesouhlasně zamlaskala. „Kdybyste jen věděl, jak často jsem už tohle slyšela. Nedělejte si starosti, já to snesu. Nechte mě, abych vám koupila další rundu. Bude mi potěšením.“

Zaváhal a ona věděla, že má vyhráno. Kývla na barmana a ukázala na mladíkovu skleničku. Potřebovala dolít.

Posunula svoji stoličku trochu blíž k němu a pozvedla svou sklenku na přípitek. „Na to, abyste přestal myslet na svoje potíže.“

„Tak o tom pochybuju.“ Ale zdvihl svou doplněnou sklenici a jeden koutek jeho rtů sebou škubl v pokusu o úsměv.

„Ještě jsem vás tu neviděla.“ Prohlédla si ho od hlavy k patě. „To bych si pamatovala.“

„Ne. Já… cestuju.“ Jeho pohled byl najednou daleko pronikavější a pátravější.

Vycítila příležitost a položila mu ruku na paži. Pod dlaní cítila, jak se mu zachvěly svaly. To bylo dobré znamení.

„Takže odkud jste? Jste v Bruselu nový? Nebo jste prostě jen poprvé v Chien Rouge?“

„To je nějak moc otázek.“ Trochu se natočil, aby k ní byl víc čelem, a teď už rozhodně v jeho očích uviděla pronikavou jiskru přitažlivosti.

„Tak nejdřív odpovězte na tu první.“ Zasmála se a znovu pohodila vlasy. „Odkud jste?“

Pokrčil rameny. „Tak různě.“

„A kam máte namířeno?“

„Někam pryč odsud.“

„Odpovídání na otázky vám jde dost hrozně!“

Naklonil se k ní, položil jí ruku na tvář a ona trochu nadskočila. Částečně to bylo z překvapení – tak kdo byl přímý teď? –, ale částečně to bylo i tím proudem touhy, který jí přejel po kůži při jeho dotyku. Vypadal mladě, ale v očích měl ten nádech věku a zkušenosti, které vždycky vytvářely svůdnou kombinaci. Naklonila se blíž a zadívala se do nich. Byly to neobvyklé oči: plné citu a života a vášně. A ještě něčeho, něčeho, co nedokázala tak úplně zařadit. Světla, ale tak nějak neklidného…

Neschopná odolat překonala tu malou vzdálenost mezi nimi a impulzivně přiložila své rty na jeho. Na okamžik zůstal úplně bez hnutí. Potom jí polibek vracel s naléhavostí, jež ji téměř šokovala. Vášeň se šířila její krví jako plamen a cítila, jak se jí ze svalů vytrácí síla. Jeho prsty se jí zaryly do vlasů a sevřely se v pěst.

Bylo to neuvěřitelné. Úžasné. Bezbranná v zajetí frenetické touhy v jednu nespoutanou chvíli pomyslela na to, že snad z toho všeho vzrušení omdlí. A pak jí to došlo: něco bylo špatně. Skutečně začala ztrácet vědomí.

V panice otevřela oči.

Ty jeho už byly doširoka rozevřené a hladově se vpíjely do jejích. S velkým úsilím se jí podařilo jej odstrčit. Teď už mu oči nezářily jen neobvykle. Byly téměř – úplně – rudé…

Odtáhla se a vytrhla vlasy z jeho sevření, klopýtavě se svezla ze své stoličky a jen taktak se udržela na nohou. Znovu ji popadl za předloktí, ačkoli jestli proto, aby ji znovu přitáhl k sobě, nebo kvůli tomu, aby neupadla, to odhadnout nedokázala. Nespouštějíc jej z očí oběma rukama pevně svírala barovou stoličku a držela ji mezi nimi jako štít.

„Říkal jsem ti to,“ zavrčel a prudce při tom oddychoval. „Jsou se mnou jen problémy.“

Ztuhla, přivolala veškerou svou důstojnost, a když mohla znovu popadnout dech, zkroutila horní ret a snažila se přestat třást. „J-jsi opilý!“

„Nepovídej.“ Zavřel oči a zakolébal se na své stoličce.

Když je znovu otevřel, byly normální. Už ne tak nepřirozeně rudé, i když trochu zarudlé nejspíš ano. To, jak zářily, se jí jen zdálo. Muselo se jí to jen zdát.

„Vypadni,“ zasyčel. „Běž ode mě pryč.“

„S potěšením,“ odpověděla povýšeně, přestože hlas se jí pořád třásl. „Potřebuješ pomoc.“ Než odkráčela pryč, ještě pohlédla na barmana.

„Být vámi, tak jemu už nic nenalévám,“ vyštěkla a zabouchla za sebou dveře baru.

Potřebuješ pomoc.

Bože, měla větší pravdu, než si myslela. Ranjit pohodil pár bankovek na bar, popadl svůj batoh a skoro běžel ke dveřím. Venku se do něj opřel bruselský déšť a přiměl ho se zastavit. Nadechl se a snažil se zorientovat, při té příležitosti znovu zkontroloval, že je batoh pořádně zapnutý, potom se nahrbil a pospíchal do noci.

Jen tak málo stačilo, aby ztratil kontrolu. Poslední dobou se opravdu snažil a zatím to i fungovalo, ale ona se mu vyloženě nabízela a jeho duch měl takový hlad. A navíc byla milá a řízná a nemohla mu nepřipomínat –

Ne! Nemysli na ni…

Nemohl dopustit, aby se to stalo znovu. Když… Ranjit se zdráhal na to vůbec pomyslet. Když v Istanbulu zabil Jakea… a měl tak blízko k tomu, aby zabil i Richarda, nevěděl, jestli tím zradil svého ducha, nebo jestli jeho duch zradil jeho. Na tom nezáleželo. Znovu se to nestane. Bez ohledu na to, jakou roli v tom, co udělal, hrál ten proklatý Přívěsek, on za to přece v nějakém směru musel být zodpovědný. Nenávratně to zvoral, to mu bylo jasné. Cassie už nikdy neuvidí, takže na tom, že momentálně neměl tušení, co dělat dál, už stejně nezáleželo. Ach bože, proč si jen myslel, že Přívěsek bude klíčem k tomu, aby s Cassie mohli být spolu? Jak jen mohl být tak zabedněný?

Po těch hrůzných událostech v chrámu Hagia Sophia se Ranjit, znechucený sám sebou a plný výčitek, nezmohl na nic jiného než na útěk. Ukázalo se, že velká města jsou jako skrýš ideální: uspěchaná, přeplněná, anonymní. Jeho duch se potřeboval krmit, jako vždy, ten hlad však zvládal ukojit tuláky, opilci a zbloudilými turisty. Toužebně vzpomínal na snadné dny Darkeovy akademie a krmení ze strany jeho kooperativního spolubydlícího Torvalda.

Raději si zakázal myslet na to, co nebo koho dalšího na akademii opustil.

V ústí temné promáčené uličky se Ranjit zarazil. Bylo tu něco ve vzduchu: neurčitá hrozba, aura nebezpečí. Nervózně si sundal batoh ze zad a pevně si jej přitiskl k hrudi. Peníze ať jdou k čertu. Ale ta věc v batohu, Urna, kterou ukradl siru Alricu Darkeovi během svého dočasného šílenství? O tu přijít nesmí.

O ni a o svoje sebeovládání.

Neublížil by ani zloději. Ať mu klidně vezmou všechno ostatní, jen když mu nechají jeho duši a Urnu. Přesto měl svaly napjaté k prasknutí a srdce mu bušilo jako o závod, zatímco unaveným pohledem prohledával temnotu.

A vtom je uviděl. Nejdřív to byly jen neurčité obrysy a jemu došlo, že toho asi vypil víc, než myslel. A potom se vydaly k němu.

NE! To nejde!

Určitě se mu to muselo jen zdát. Noční můra viděná deformující alkoholovou mlhou. Jen na vteřinu ho znehybnil šok, pak se přihlásil o slovo strach, studenější než déšť. Kráčely k němu, jednu měl napravo, druhou nalevo, a on viděl, jak se jejich světlé vlasy blýskají v záři pouličních lamp. To potvrdilo jeho nejhorší obavy, i předtím, než se na ně poněkud opožděně zaměřil svou myslí a rozeznal temné duchy, zářící v jejich hrudích.

Brigitte a Kateřina Svenssonovy. Hostitelky duchů, ve vyhnanství ze společenství Vyvolených. Ale stále naživu. Očividně opravdu hodně naživu – a smrtící.

Zavrčel, ale jeho prvotní instinkt mu radil prostě pevněji sevřít svůj batoh, ne na ně zaútočit, a tak nebyl připravený, když po něm skočily. Udělal klopýtavý krok zpátky a zkoušel po nich kopnout, ale jak se zoufale snažil nepustit batoh s Urnou, ztratil rovnováhu.

Sakra, pomyslel si. Seš vážně opilý.

Kateřina vyskočila, pevně mu zespoda sevřela hlavu v podpaží a táhla ho dozadu, zatímco mu Brigitte vytrhla batoh a vrazila mu pořádnou ránu do břicha. Ranjit se zhroutil k zemi a snažil se v obraně zkroutit do klubíčka, ale Kateřina ho za krk držela moc pevně a Brigittiny rány na něj dopadaly jedna za druhou.

Pravou nohou se mu povedlo zasáhnout Brigitte do hrudi a ta zavrávorala dozadu, ale byla to jen šťastná náhoda. Když se na to snažil navázat a rozmáchl se na Kateřinu, Brigitte se rychle vzpamatovala a znovu popadla jeho batoh. Frustrovaně zakvílel, když cítil, jak se vytrhává z jeho slábnoucího sevření.

Teď už s nimi mohl bojovat pořádně a dostat Urnu zpátky. Ale když Vyvolené před ním v jeho očích dostaly narudlý nádech a začal v něm vřít hněv, něco v jeho nitru způsobilo, že na zlomek vteřiny úplně zamrzl a to něco nebyl jeho duch.

Co kdyby je opravdu zabil?

Ne. Už nikoho nezabiju! Ani je ne. Nemůžu se tomu poddat…

Ale věděl, že musí…

Pozdě.

Brigitte s Kateřinou ho už zasypávaly kopy a ranami a svými pařáty se sápaly po jeho očích a kůži. Svět začínal blednout, jak na něj dopadala jedna nadpřirozeně silná rána za druhou. Jeho lebka prudce narazila na dláždění a světla nad ním zavířila a pak explodovala v závratné bolesti. Kruté ruce mu sevřely paže a začaly ho táhnout pryč, kůže se mu rozdírala o cement a asfalt. Zvonilo mu v uších. V hlavně mu někdo křičel, ale přes to všechno slyšel jejich triumfální nevěřícný smích, výkřiky jejich barbarského nadšení.

„Máme ho! Je náš! MÁME HO!“

1. kapitola

Cassie Bellová vyhlížela z oválného okénka. Země pod ní jako by neměla konce, byla to jen rozlehlá žlutá plocha posetá opelichanými stromy, již protínaly řeky a prastaré zvířecí stezky. Keňa byla z této výšky divoce krásná. Cassie se celá třásla očekáváním, a nejen kvůli začátku semestru na takhle úchvatném novém místě. Tohle totiž bude semestr, kdy se všechno změní k lepšímu. Všechno.

A přesto, navzdory rozhodně pozitivnímu přístupu, se nedalo říct, že by Cassiino srdce zrovna přetékalo radostí.

„Jsi v pořádku?“ zamumlala směrem ke své nejlepší přítelkyni sedící vedle.

Isabella Carusová jen přikývla, v očích prázdný pohled, a dál zírala směrem ke kokpitu. Cassie projel teď už dobře známý záchvěv znepokojení. Od jejich odletu z letiště v Nairobi Isabella ani na vteřinu nevyhlédla na krajinu. K temperamentní a neustále nadšené Isabelle z minulých semestrů měla dost daleko, vypadala nepřítomně, jako chodící loutka.

„Poslyšte, dámy,“ zahalekal Richard Halton-Jones z kokpitu. Nebyly zrovna ideální podmínky na létání a on si evidentně užíval výzvu, kterou pro jeho cessnu představoval silný protivítr. „Říkal jsem vám o Jurim Trečnikovi a té dědičce sibiřského plynového koncernu? Tak počkejte, až uslyšíte tohle…“

Cassie byla vděčná za Richardovo škádlení, i když ty svoje drby musel vyřvávat za sebe přes hluk letadla. Nejspíš byl na tenhle rozpačitý způsob hovoru zvyklý; tohle bylo koneckonců jeho vlastní malé dvoumotorové letadlo. Rodiče mu ho nejspíš koupili spolu se sadou poníků na polo.

Tak tohle, pomyslela si Cassie, byla od ní nezaslouženě jedovatá myšlenka. Netušila, co by si minulý semestr bez Richarda počala, po vraždách na Darkeově akademii a po tom všem, co se stalo v Hagii Sophii. A nijak se neskrýval s tím, že když se musela vzdát Ranjita Singha, on tu je, aby ji podržel…

Nějaká její část si přála, aby ho taky mohla milovat takovým způsobem. O kolik jednodušší by bylo moct najít útěchu v Richardově bezpečném objetí než neztrácet víru v Ranjita? Ale i když by se o to pokoušela, věděla, že by to byla lež. Cassie to teď bylo jasné víc než kdy dřív. Rozhodla se na konci minulého semestru a toho rozhodnutí se bude držet: najde Ranjita a dostane ho zpátky. Nezáleželo na tom, co udělal pod vlivem Přívěsku, společně to nějak vymyslí. Bylo jí souzeno být s Ranjitem a taky s ním bude.

Nic takového se nemohlo stát Isabelle a jejímu příteli Jakeovi Johnsonovi. Ten už se nevrátí. Cassie zavřela oči před dalším bodnutím zármutku. Pro svou kamarádku bude silná, alespoň tolik jí dluží. Isabella toho ztratila o tolik víc než ona.

Když znovu otevřela oči, položila Cassie ruku Isabelle na předloktí. „Hele,“ řekla tiše, „slyšelas co říkal Richard? Jsme nad národním parkem Tsavo.“

„Vážně?“ Isabella se otočila k okénku, poslušně, ale netečně.

„Asi to tu není zrovna ideální na nakupování!“ zakřičel Richard vesele. „Jednou to vyzkoušíme v Malindi.“

„Pokud nás hned první den nevyvezeš na safari, už s tebou nikdy nepromluvíme!“ zakřičela mu Cassie v odpověď. „Předpokládám, že máš nějaký prodloužený jeep s barem a osobním šoférem.“

„Ty si ze mě střílíš, stipendistko?“

„To teda rozhodně ano.“ Cassie dloubla do Isabelly a mrkla na ni, ale Isabella se ani nepokusila zasmát a Cassie cítila, jak se její dobrá nálada zase vytrácí.

Dokonce i Isabellina obvykle tak bohatá lesklá tmavá hříva vypadala bez života a zůstávala stažená do neupraveného culíku. Cassie věděla, že se její přítelkyně na Darkeovu akademii vrátila jen po notné dávce přesvědčování a proseb ze strany svých rodičů, a to jen proto, že jim nechtěla nijak dál přidělávat starosti tím, že by je odmítla. Carusovi doufali – stejně jako ještě pořád Cassie –, že semestr v Keni odstartuje v Isabellině duši nějaký ozdravný proces. Zatím to moc slibně nevypadalo.

Přesto se Cassie na nový semestr opravdu těšila, i když se cítila provinile. Keňa vypadala jako ideální volba: divoká příroda a čerstvý vzduch po třech semestrech po sobě ve velkoměstech. Prospěje to všem studentům, pomyslela si, ale obzvlášť Vyvoleným – Richardovi, Aiše, Cormacovi a ostatním – po těch katastrofálních událostech v Istanbulu. Všichni potřebovali prostor na to, aby nabrali nové síly. Nebyla by překvapená, kdyby sir Alric Darke vybral tohle místo právě na tomhle základě. Pokud jí bylo známo, to, že škola každý semestr měnila působiště, bylo výhradně jeho rozhodnutí, ať už musel před Radou starších zodpovídat za skutky svých studentů, nebo ne.

Cassie se otřásla, když si vybavila svou vlastní konfrontaci s hrozivými Staršími v New Yorku před dvěma semestry. Když jí chybělo tak málo k tomu, aby ji poslali na zbytek života do Ústraní…

Isabella si podle všeho konečně začala všímat, co se děje kolem ní, a vzala Cassie za předloktí.

„A co ty, Cassie? Jsi v pořádku?“ V hlase se jí zračily obavy, které v Cassie jen umocnily pocit zodpovědnosti. Nebýt Ranjita, Jake by byl ještě naživu. Nebýt Cassie, jejího šíleného přítele a jeho bláznivého plánu, jak být spolu, který se tak velkolepě obrátil proti němu…

„Isabello, o mě si nedělej starosti, proboha!“ zasmála se Cassie zlehka a setřásla ze sebe tu vzpomínku. Koneckonců, nad čím to zrovna přemýšlela? Nové místo, příležitost se trochu nadechnout a všechno si promyslet, spousta času a prostoru na plánování. Rada starších ať jde do háje, a sir Alric Darke ať se jde vycpat, ona Ranjita vystopuje sama. Najde ho, přivede ho zpátky a pomůže všechno napravit. Tedy alespoň natolik, nakolik se to ještě po tom všem napravit dá.

„Ty jsi tak milá, Cassie. Ale minulý semestr…“ Isabella se nadechla. „Bylo to těžké i pro tebe.“

„Říkala jsem ti, aby sis o mě nedělala starosti,“ zašeptala Cassie. „Budu v pořádku. A ty taky. Postaráme se o tebe.“

„Když já nevím, Cassie.“ Isabella se znovu odvrátila a pevně si svírala ruce v klíně. „Nevím, jestli budu v pořádku…“

Odmlčela se. Richard se napůl otočil a pozvedl na Cassie obočí, když mu vrátila jeho ustaraný pohled.

„Už tam budeme, dámy,“ zavolal a očividně se snažil udržet veselý tón.

Nově posmutnělá atmosféra jí alespoň poskytla trochu víc času na přemýšlení. Isabelle, která stále truchlila a měla dobrý důvod být v té věci zahořklá, neřekla nic, ale nedokázala zabránit tomu, aby se jí v srdci neuhnízdila naděje. To, že konečně věděla, co chce, že věděla, koho chce, jen posílilo její rozhodnost. Istanbulské hrůzy se sice nikdy neodestanou, ale byla si tak jistá jako nikdy, že Ranjita najde a že nějakým způsobem budou zase spolu a že všechno dobře dopadne, bez ohledu na Vyvoleného ducha stále ještě toužícího po tom, zabydlet se v ní celý.

Nemohla si dovolit tomu nevěřit.

Richard jí byl, navzdory svému vyznání lásky v minulém semestru, stále chápavou oporou. Nemůže přijít o jeho přátelství. Copak nenavrhl, že je s Isabellou dopraví na pobřeží svým soukromým letadlem? Téhle jeho nabídky zatím úplně nelitovala, navzdory tomu, jak se jí s letadlem nebezpečně zvedal žaludek. A pokud jde o ducha Estelle v jejím těle, no, ta jí zas tak moc velkou oporou nebyla…

Nevím, co jsi očekávala, drahá!

Ten mrzutý tón hlasu přinutil Cassie se usmát. Estelle se zatím jakýmkoli konfrontacím vyhýbala až mimořádným způsobem, nejspíš z diplomatických důvodů. Estelle věděla, co se jí honilo hlavou – duch to věděl vždycky. Přes všechnu svou zlovolnost a zvrácený smysl pro humor si Estelle uvědomovala, jak moc Cassie miluje Ranjita, a věděla o jejím odhodlání docílit toho, aby jednoho dne byli opět spolu.

A aby mohla Cassie být s Ranjitem, Estelle musela jít.

O tom v tuto chvíli odmítám debatovat.

Cassie se zašklebila. Jestli jen nehraješ o čas, holka…

Žádná odpověď, to pro jednou muselo Cassie stačit. Celá ta věc přece nebude nijak snadná – jak prokázal Ranjitův experiment s Přívěskem. S tichým povzdechem znovu vyhlédla z okna na úchvatnou savanu prostírající se pod nimi.

„Tak pozor, dámy,“ zavolal Richard. „Už tam budeme. Přistávací dráhu mám na dohled. Klesám. Utáhněte si pá… Uá!“

Letadýlko sebou trhlo, propadlo se a začalo se divoce kymácet. Cassie popadla opěrky u svého sedadla, když ji to vrhlo do strany, skoro Isabelle do klína.

„Richarde?“ křičela Cassie.

Dlouhou dobu neodpovídal a potýkal se s ovládáním letadla. Nakonec ze sebe vytlačil: „Turbulence! Je to v poho, můžu…“

Ale tu větu nedokončil. Znovu se zaměřil na letadlo. Cassie se ohlédla na Isabellu; Argentinka svírala svoje sedadlo, čelisti pevně semknuté, tvář pobledlou. Cassie si rozepnula bezpečnostní pás a pomocí všeho možného, čeho se cestou mohla chytit, se jí podařilo dostat ke kokpitu.

„Vrať se zpátky!“ zařval Richard. „Je to v pořádku.“

„Ne! Můžu ti nějak pomoct?“

„Ne, pokud nedokážeš řídit to pitomý letadlo! Sedni si!“

Ale zrovna v tu chvíli se letadlo šíleně propadlo a Cassie se musela držet sedadla pilota jako o život, zatímco se Richard usilovně snažil obrátit ho znovu čumákem vzhůru.

„Kdybys mě jen nechal…“

„Cassie, běž zpátky!“

Namáčknutá na přepážku kabiny si Cassie pomyslela, že asi nějakou dobu nebude nosit bikiny vzhledem k tomu, co ji čeká za modřiny. Zapříčila se o palubní desku a sklonila hlavu, aby vyhlédla ven, čehož okamžitě zalitovala. Země se k nim blížila závratnou rychlostí a v dost podivném úhlu.

„Je to naprosto v pořádku,“ zakřičel Richard. „Jenom… Ááá, sakra!“

„Co?“

„Ta páka se zasekla. Jen žádnou paniku!“

Chlapi! pomyslela si pochmurně. „Tahle?“

„Očividně!“ zápasil s ní.

Na okamžik zavřela oči, a když je otevřela, soustředila se. Okolní svět se zabarvil do červena, když vyslala svého ducha do kokpitu a obtočila jej kolem té páky. Richard překvapeně vyjekl a pustil ji.

„Ježiš!“ Tvář měl pokrytou potem, ale jeho výraz se změnil, jakmile uviděl, co se děje. „Ať už děláš cokoli, pokračuj!“ zakřičel a křenil se u toho.

Cassie z toho soustředění rozbolela čelist. Pak se najednou páka uvolnila a letadlo naposledy poskočilo. Ale to už jej měl Richard zpátky pod kontrolou a roztřesená cessna se konečně vyrovnala. Teď se k zemi blížila v mírnějším úhlu a už to nevypadalo, jako by s ní třásla nějaká obří pěst.

„Jsme tady! Dokázalas to!“ křičel Richard.

Přistání sice možná nebylo nejhladší, jaké kdy zažila, ale letadlo dosedlo a zastavilo se. Jako by si samo úlevně vydechlo, když se mu kolem kol začal usazovat narudlý prach. Cassie se vrhla na Richarda, objala ho a on jí to dychtivě oplácel.

„Dobrá práce, Halton-Jonesi. To bylo teda sakramentský přistání!“

„Dobrá práce obou! Se mnou můžeš letět kdykoli, krasavice.“

Zasmála se. Už se znali moc dobře na to, aby se cítili rozpačitě.

Společně se otočili na Isabellu. V obličeji byla pořád bílá, ale ruce se jí už netřásly, když si odepínala bezpečnostní pás. Postavila se na nohy, hlavu musela sklonit, protože v kabině bylo dost těsno. Rty stiskla do tenké linky. No, pomyslela si Cassie, drží se už od Jakeovy smrti. Třeba to pro ni za chvíli bude druhá přirozenost – což ale Cassie dělalo starosti…

„Jo, dobrá práce, lidi,“ ozvala se Isabella tiše. „I když teda, Cassie, jsi dost lehkomyslná, když jsi udělala něco takovýho. Bála jsem se o tebe.“

Isabellin úsměv vypadal nuceně a Cassie si nemyslela, že za to můžou jen nervy. Co se její nejlepší přítelkyni musí honit hlavou teď, když viděla Cassiinu neobvyklou Vyvolenou sílu v akci? Cassie se otřásla, Richard se skřípěním otevřel dveře letadla dokořán a praštilo je pobřežní horko.

„Děkujeme vám, že jste cestovaly s Bronco Airways, dámy.“ Zašklebil se a napřáhl ruku k venkovní krajině. „Vítejte v Mombase!“

2. kapitola

Mombasa to tak docela nebyla, jak se ukázalo. Cassie čekala, že škola bude v srdci starobylého pobřežního města, nová Darkeova akademie se však nacházela pár mil na jih. Z jízdy v klimatizovaném autě, které vyslali, aby je vyzvedlo, měla zvláštní pocit, když si tak mnula husí kůži na pažích a přitom vyhlížela tlustým sklem okénka na rovníkovou vegetaci a tyrkysové moře. Chtěla cítit ten vzduch a vychutnat si tu atmosféru, a tak potajmu sklouzla prstem k tlačítku okénka a to se otevřelo. Dovnitř se nahrnul vlhký teplý vzduch.

Cassie vděčně nasávala horkou vůni oleandru a prachu, zatímco Richard potřásl hlavou a naklonil se přes ni, aby s rošťáckým úsměvem okénko zase zavřel. Marat, portýr a děvče pro všechno, který auto řídil, si nikoho z nich nevšímal.

Cassie hravě plácla Richarda po předloktí a odtlačila jej pryč. „No tak, Ricardo. Nasákni atmosféru!“

„To budu ale nasáklej já,“ postěžoval si a odlepil si vlhkou košili od těla. „Blé. Isabello, dohlídni na toho barbara!“

Isabella vypadala, že je neslyší, jen dál zírala z okna na plantáže špičatých agáve. Cassie s Richardem si opět vyměnili ustarané pohledy a usadili se zpátky do svých sedadel.

„Už to není daleko… teda myslím,“ zamumlal. Rozzářil se mu obličej, nahnul se dopředu a ukazoval prstem. „Díky bohu. To je ono!“

I Cassie se dychtivě předklonila. Nedokázala si představit, že by někdy přišla o to vzrušení z pravidelného vyhlížení nové akademie jednou za půl roku. Budova byla sotva vidět, když zatočili na dlouhou příjezdovou cestu, lemovanou okázalými stromy, jež jí poskytovaly stín, ale každým okamžikem z ní bylo vidět trochu víc. Když Marat vyjel z příjezdové cesty do širokého kruhu před domem, Cassie zalapala po dechu.

Ostatní sídla a hotely, které míjeli cestou z Mombasy, byly v arabském stylu, bílé se štukovou omítkou, tenhle dům však byl postavený z teplého kamene a střechu měl z červených tašek. Na straně od moře byly jeho štíty porostlé vinnou révou a bougainvilliemi. Vypadal dost staře, ale „postavili ho v roce 1930“, jak Richard jen tak mimochodem prohodil. „Tak trochu letní chata pro jednoho majitele čajových plantáží z Nairobi.“

„Letní chata,“ zopakovala po něm Cassie sarkasticky, když si naplno uvědomila velikost sídla. Jako by bylo v úplně jiném světě než to moderní město, mrakodrapy a rozlehlé kiberské slumy plné života. „Tenkrát ta země asi musela vypadat úplně jinak.“

„Byla dost jiná,“ přisvědčil Richard, „ale určitým způsobem je pořád stejná. Vlastně trochu jako akademie.“

Dokonce i Isabellu to zaujalo natolik, že se předklonila a zadívala na okna, jež se blýskala ve slunci a odraženém světle z moře. „Je to překrásný,“ zamumlala.

A ta krása pro chudáka Isabellu nic neznamená, pomyslela si Cassie smutně, když tu není Jake, aby se o ni s ním podělila. Cassie projel další záchvěv zármutku a hned vzápětí se dostavily nevyžádané myšlenky na Ranjita. Byl přece šílený, když Jakea zabil – šílený, a nebyla to jeho vina. To kletba Přívěsku tu katastrofu způsobila a on po tom Přívěsku pátral jen proto, že chtěl mezi sebou a Cassie všechno urovnat. Udělal to pro ni. Nenesla za to tedy svým způsobem taky vinu? Ale opravdu to nebyla její vina, ani jeho. Ranjit byl mimo, a to v tom nejdoslovnějším významu.

Ne že by v tom pro Jakea nebo jeho rodinu byl nějaký rozdíl. Nebo pro Isabellu.

Marat jejich zavazadla vykládal v tichosti, ale to u mrzoutského vrátného nebylo nic nového a Cassie to nijak nerozhodilo – na jeho nevraživost už byla zvyklá. Dalo jí to čas nasát do sebe nové okolí, nadýchat se vůně oceánu a tropických květin. Vzala Isabellu za paži.

„Jdeme se zabydlet,“ řekla Isabelle, mávla na Richarda a doufala, že to pochopí a neurazí se. Neurazil. Už si v pozdvižení vracejících se studentů všiml nadšeného obličeje Perryho Huttona a vydal se k němu s novou jiskrou v kroku.

Uvnitř sídla vládla chladná a koloniální atmosféra, všude jen bílá bavlna a koloniální nábytek a pomalu se otáčející stropní větráky, ale rozléhaly se tu hlasy studentů, kteří se snažili předstírat, že nejsou nadšení. Cassie se pro sebe usmála, když protahovala Isabellu davem.

Cormac a Aiša jim zakřičeli na pozdrav a Cassie jim zamávala v odpověď. Přitom si všimla aur Vyvolených, které z nich vyzařovaly, u Aiši trochu silněji než u jejího přítele. Ale Cassie se nezastavila na kus řeči, místo toho se snažila vypadat, jako že má něco naléhavého na práci, a ani nezpomalila. Nemyslela si, že by Isabella v tuhle dobu ještě uvítala společenský dýchánek. Jiní přátelé se už samozřejmě posunuli dál, když na akademie odmaturovali – Vasilij, India… Cassie přemýšlela, kam je jejich Vyvolené životy zavedou.

V mramorem dlážděné chodbě s vysokým stropem se usmála, když poznala sochy, jež je obklopovaly. Dřív se jí zdálo poněkud zvláštní, že školu musí neustále provázet Achiles, Hektor, Klytaimnéstra a ostatní, teď jí však připadali jako milí staří přátelé, kteří tu pro ni vždycky budou. Dokonce i její vyděšená jmenovkyně Kasandra, shrbená před smrtící ranou, jako by ji spíš vítala, než znepokojovala.

Cassie kontrolovala papír, který držela v ruce, a vedla Isabellu nahoru po schodišti lemovaném výraznými samburskými dekoracemi. Škola nebyla takové bludiště jako v Paříži nebo v Istanbulu, ale jejich pokoj byl na konci krátké soukromé chodby. To je od sira Alrica pozorné, uvědomila si Cassie s neochotným pocitem vděčnosti. Isabella tak nebude cestou z pokoje a na pokoj neustále vrážet do lidí. Podívala se na naleštěnou mosaznou tabulku – ano, slečna Isabella Carusová, slečna Cassandra Bellová – a doširoka otevřela dveře.

Zhluboka se nadechla jako pokaždé, když poprvé viděla svoje ubytování na akademii. Pokoj byl ohromný, plný vzduchu a světla, vysoká dvoukřídlová okna vpouštěla dovnitř zvuk Indického oceánu pod palmami. Cassie viděla, jak se pod jejich vějířovitými listy blýská tyrkysová voda. Postele byly nádherné, mahagonové a s nebesy, ověšené tenounkými moskytiérami a pracovní stoly vypadaly na její starý omlácený notebook příliš elegantně. Za jeden z obrazů zalezl gekon a tím k němu přitáhl její pozornost. Celé jedné stěně dominovala úchvatná impresionistická krajina africké pláně a v Cassie téměř vyvolávala dojem, že ten červený prach cítí.

Ve skutečnosti cítila květiny. Ten růžový oleandr hned za oknem voní jako dětský zásyp, pomyslela si, když hladila jeden z okvětních lístků. A co bylo tohle? Gardénie? A ibišek! Vyklonila se ven a utrhla si jeden šarlatový květ.

S úsměvem se otočila k Isabelle a zastrčila jí jej do vlasů. „Tak je to lepší.“

Isabella se ho dotkla konečkem prstu. „To je neuvěřitelný, jak mi dokážeš zvednout náladu, Cassie.“

Vážně? pomyslela si Cassie pochybovačně. Odpověděla však: „Ale ne dost, teda aspoň zatím. Nejsi po tý cestě splavená a zaprášená? S Maratem to zrovna neodsýpalo.“

Isabella se opravdu trochu zachichotala, poprvé od jejich setkání v Nairobi. „Já vím. Je to takový žuchar.“

„Suchar,“ opravila svou přítelkyni bezmyšlenkovitě. „Páni, podívej na ten oceán. Ty máš s sebou určitě asi milion bikin, co? A všechny nádherný.“

„Tak jedny dvoje mám…“ přiznala Isabella rozpačitě.

„Takže.“ Cassie ji popadla s úsměvem za paži. „Pojďme je pokřtít.“

*

„Opatrně, Cassie,“ volala Isabella úzkostlivě za jejími zády. „Tuhle vodu neznáš.“

Cassie už byla na okraji útesu, pod nohama cítila drsný povrch korálu a přikrčila se ke skoku do hlubší vody před sebou. Isabella se držela trochu zpátky, shýbala se, aby mohla prozkoumávat škeble a sondovat jezírka ve skále, ale teď se na Cassie dívala s obavami.

„Budu v pořádku. Vůbec si o mě nedělej starosti!“ zavolala Cassie.

„Jasně,“ Isabella nesouhlasně mlaskla. „Ale nikdy nevíš. Můžou tam být žraloci nebo mořský ježci nebo…“

„Jestli tu jsou žraloci,“ zasmála se Cassie, „tak by si spíš oni měli dávat pozor na mě.“ S radostným výkřikem se vrhla kupředu a nechala chladnou čirou vodu, aby se nad ní zavřela. Pak se znovu vynořila a otřepala se. Otočila se na znak, líně se povalovala na vodě a pomrkávala na slunce, pak zamžourala zpátky na pláž.

Teď už k vodě mířili i další studenti, v ruce šnorchly a opalovací krémy a viděla i ty nadutější z řad Vyvolených, jak cákají a pokřikují jako malé děti, když se vrhali do křišťálově čisté vody, která se rozstřikovala na všechny strany.

Cassie se s cáknutím napřímila a odhrnula si mokré vlasy z očí. Isabella už byla blíž k okraji útesu, jako by chtěla skočit dolů, ale zarazila se s pohledem upřeným na budovu školy a její vyhřáté kameny zářící ve slunci. Světlo tu bylo tak jasné, že Cassie rozeznala každý palmový list, každý úponek vína, rýhy a nerovnosti v každém kameni akademie. Přesto neviděla žádný důvod, proč by ta budova měla Isabellu tak rozptylovat.

„Hej, pojď sem!“ zavolala Cassie na svou spolubydlící. „Voda je skvělá, jak se říká!“ Došplouchala se o kousek blíž k Isabelle, ta se na ni vylekaně ohlédla, ale pak se otočila zpátky k obřímu sídlu.

„Už jdu…“

Cassie šlapala vodu a zvědavě pozorovala svou přítelkyni. „Co se děje?“

Isabella jako by nedokázala odtrhnout zrak od vysokých oken východního křídla domu. Cassie si té části budovy dosud nevšimla. Byl tam úzký balkon z tepaného železa, který ze země nebyl vidět, a na něj vedla francouzská okna s jemnými mušelínovými závěsy, jež povlávaly v lehkém mořském vánku.

Isabella se trochu otřásla, potom se otočila a opatrně sestoupila do hlubší vody za útesem. Udělala pár temp a brzy už šlapala vodu vedle Cassie.

„Co to bylo? Vidělas něco?“ zeptala se Cassie.

„Ne.“ Isabella trochu moc horlivě zakroutila hlavou.

„No tak, řekni mi to.“

„Myslela jsem, že…“ Isabella se znovu ohlédla na balkon a zakabonila se. „Ne, možná ne.“

„Když jsme přijeli, vůbec jsem si toho křídla nevšimla. Musíme ho prozkoumat,“ navrhla Cassie zvesela. „Třeba tam číhají nějaké utajené lázně nebo tak něco! Nikdy nevíš, co na Darkeově akademii potkáš, ne?“

„Nebo koho.“

„Co tím myslíš?“ zamrkala Cassie.

„Zapomeň na to.“ Isabella udělala pár mdlých temp, ale oči jí pořád sklouzávaly k tomu balkonu. „To ty závěsy. Myslela jsem… Myslela jsem, že někoho vidím.“

Cassie se nedala odbýt. „Koho? No tak!“

„Já ne…“ Isabella zaváhala, ale pak se zatvářila zarputile. „Mám vidiny. Nikdo tam nebyl.“

„Isabello, máš oči jako jestřáb. Jestřáb s dalekohledem.“ I s jejími zostřenými smysly Vyvolené Cassie pořád ohromovalo, jakých detailů si její přítelkyně je schopná všimnout.

Argentinka se neusmála. „Promiň, Cassie.“ Povzdychla si. „Myslela jsem, že to byl Jake.“

Ach, bože. Okamžitě litovala jak toho dobře myšleného rýpání, tak svého špatně načasovaného vtipu. Vlasy jí vstaly hrůzou. Na okamžik ponořila hlavu pod vodu, aby se toho znepokojivého mrazení zbavila. „Isabello…“

„Já vím, já vím. Vůbec nikdo tam nebyl. Byly to ty závěsy. Vrhaly stíny. Hele, omlouvám se.“ Tichým hlasem dodala: „Připadá mi, jako bych ho viděla pořád. Jako… jako by mě strašil nebo tak něco. Je to hrozný.“

„Samozřejmě že ti to tak připadá, a samozřejmě to je hrozný.“ Cassie se ve vodě zlehka dotkla Isabellina ramene a starostlivě si prohlížela její tvář. Nemohla si nevzpomenout na ten děs, který uviděla Jakeovi v očích, když se s ním poprvé setkala. Bylo to v Paříži, na okamžik si ji tehdy spletl se svou mrtvou sestrou. A teď, jak děsivě ironické, Isabella viděla Jakea, svého vlastního mrtvého přítele, ve stínech. Cassie znovu ucítila, jak se jí zmocňuje zármutek a pocit viny.

„Tak pojď,“ jemně zatahala Isabellu za ruku. „Plaveme.“

„Jo. Máš pravdu. Musím se ovládnout.“ Isabella se vydala do vln.

Cassie ji následovala. „Isabello, počkej! Tak jsem to nemyslela.“

„Já vím,“ zavolala přes rameno. „Ale opravdu to myslím vážně. Je to hloupost. Chtěla bych se z toho prostě probrat.“

„Nebuď na sebe tak tvrdá.“ Cassie plavala na boku, aby mohla Isabellu pozorovat. „Vždyť to vůbec není dlouho, co…“

„Nemůžu přece strávit celý semestr, celý zbytek života jen tím, že se mi po něm bude stýskat,“ přerušila ji Isabella prudce a vyhýbala se Cassiině pohledu. „To nejde. Stalo se to. Musím se přes to pokusit přenést. Jen nevím, jestli to dokážu.“

Upřímně, ani Cassie neviděla žádnou alternativu, ale ani náhodou se na to nehodlala vykašlat a nechat Isabellu, aby byla neustále nešťastná. „No, tenhle semestr toho budeme mít hodně,“ utěšovala svou přítelkyni. „Čeká nás dost výletů. A… a pamatuješ, co říkal Richard? V Malindi se dá nakupovat!“

Nakupovat? Ach, bože, Cassie. Jakmile ta slova vypustila z úst, připadala jí hloupá a nedostatečná a snažila se ztlumit jejich ozvěnu ve vlastní hlavě. „Tenhle semestr si užiješ, Isabello. Jak jen to jde. O to se postarám.“

„Ach, Cassie, ty jsi tak milá.“ Isabella se na ni konečně usmála a přetočila se na záda. „Ale že si ho užiju? Tolik toho asi očekávat nemůžu.“ S cáknutím rozhodila ruce. „Podívej na tohle úchvatný místo – a já nedokážu být nadšená ani z něj. Akademie pro mě vždycky měla určité kouzlo. A teď…“ Promnula si obličej. Cassie měla podezření, že si toho otírala víc než jen mořskou vodu.

„Příliš vzpomínek,“ navrhla tiše.

„Ano. Příliš vzpomínek. Nikdy mi nedošlo, kolik z toho všeho tady záleželo na Jakeovi. Tedy alespoň pro mě.“

„Třeba se ti to kouzlo vrátí, když tomu dáš čas…“

„Možná, Cassie. Ale Jakea už zpátky nedostanu, že?“

Na to Cassie neměla co říct. Isabella rychle odvrátila tvář a svižným kraulem odplavala zpátky k útesu.

3. kapitola

„Ahoj Cassie! Isabello!“ Aiša držela knihy v jedné ruce a druhou je obě krátce, ale silně objala.

„Přes víkend jste nebyly k zastižení! V sobotu jsem vás viděla, ale pak jste se vytratily!“

„Tak trochu jsme to tu… prozkoumávaly. Nesnažily jsme se vám vyhýbat,“ lhala Cassie se strnulým úsměvem. „Moc ráda tě zase vidím Aišo. I tebe, Cormacu!“ Podvolila se objetí Aišina neustále veselého irského přítele, ten se pak otočil k Isabelle a objal ji poněkud střízlivěji.

„Upřímnou soustrast za Jakea,“ zamumlal.

„Ano,“ přidala se Aiša a položila Isabelle ruku kolem ramen.

Ta jen přikývla, očividně neschopná odpovědět, tak se do toho tiše vložila Cassie: „Díky.“

Ale prosím, v tomhle tématu teď nebudeme pokračovat…

Chodby byly plné studentů jako první den každého semestru, ale tentokrát tu panovala atmosféra ještě větší neochoty nechat se na celý den zavřít do třídy než obvykle. Všechno to opalování a potápění přes víkend, pomyslela si Cassie láskyplně, je zrovna nepřipravilo na školní povinnosti. Sama za sebe byla ráda, že už začíná výuka. S Isabellou se po tom prvním koupání chovaly jako poustevnice a zdržovaly se ve svém pokoji: lakovaly si nehty, četly si, povídaly. Byl to příjemný tichý začátek semestru, ale už pro Isabellino dobro to nemohlo pokračovat donekonečna.

„Budeš mě muset omluvit, Aišo,“ prohodila Cassie vážným tónem a odtáhla Isabellu s sebou za ruku. „Musím k sobě Isabellu připoutat, aby se nepokoušela zdrhnout z matiky.“

Aiša se zasmála až příliš vesele. „To je novinka! Co, Isabello?“

Isabella zacukala koutky a přikývla, ale neřekla nic ani si krátce nezanaříkala nad hrůzami algebry. Odpojila se od nich a před Cassie se protáhla do učebny Herr Stolze. Aiša s Cassie si vyměnily znepokojený pohled a Cassie pokrčila rameny.

„Ona to zvládne.“

„To doufám.“ Aiša jí s obavami stiskla paži a spěchala za Isabellou do učebny. Tvář Herr Stolze se při pohledu na Cassie rozzářila, ale ona se pro jednou nedokázala přinutit k tomu, aby se chovala jako matematické eso. V průběhu hodiny byla nesoustředěná a vyhýbala se jeho významným pohledům, když se dožadoval odpovědí. Ani šťouchance a chichotání těch méně příjemných Vyvolených, když jí Herr Stolz uraženým tónem vyhuboval, ji nedonutily se soustředit na hodnotu y.

Nijak tomu neprospělo, že jí Estelle v hlavě pronášela uštěpačné poznámky o spolužácích a ona se jim občas musela proti své vůli nahlas zasmát. Věděla, o co Estelle jde, ale nemohla si neužívat její společnost, když měla takovouhle náladu. Starý duch, rozpolcený Cassiiným přerušeným iniciačním obřadem, se nikdy nezdráhal dělit o svoje názory, ať už o ně Cassie stála, nebo ne, ale pevně se držela oblasti klepů ani jednou se nezmínila o Cassiiných plánech…

Věděla však, že Estelle musí mít vztek, že Cassie doufá, že se Vyvoleného ducha jednou zbaví – možná i strach. Cassie věděla, jak Estelle nenávidí to neúplné pouto. Věděla, že takové rozdělení je pro Vyvoleného ducha něco příšerného a nepřirozeného a že se to ještě nikdy dříve nestalo. To, že ji Cassie straší úplným vyhoštěním do prázdnoty, musí být pro tu starou rašpli ta nejhorší možná vyhlídka.

Navzdory tomu na ní Cassie zvláštním způsobem záleželo…

Přesto těch posledních pár dnů s Isabellou jen posílilo její odhodlání ze sebe Estelle vypudit. Možná byla ohledně toho rozhodnutí jednu dobu mentálně rozpolcená – doslova mentálně rozpolcená, pomyslela si s posmutnělým úsměvem –, ale teď už ne. Isabellino utrpení jí ostře připomínalo, co dokáže členství v klubu Vyvolených udělat s ostatními lidskými bytostmi. Jasně, být Vyvolenou s sebou přinášelo i určité výhody – síla, krása, konexe a vliv nejsou něco, nad čím by člověk jen tak ohrnul nos – a některé z Vyvolených kolegů měla opravdu ráda. Když ale pomyslela na to, co Vyvolení provedli Jakeovi a celé jeho rodině, věděla, že to nestojí za to. Nic z toho.

A ještě důležitější byl Ranjit. S Ranjitem nemohli být spolu, dokud v sobě měla Estellina ducha, v tom se sir Alric Darke vyjádřil zcela jasně a to, co se stalo, jeho slova jen potvrdilo. Jejich duchové nejsou kompatibilní, jak řekl. Kdyby byli spolu, následky by byly katastrofální.

Ale oni spolu budou, tím si byla naprosto jistá. A pokud má být s Ranjitem Singhem, duch, kterému stále ještě říkala Estelle Azzedinová, musí jít…

Cassie zavřela oči, pořád ji trápily výčitky svědomí, když na lavici vedle ní zaťukal Herr Stolz, až nadskočila. Vzadu se někdo zahihňal, někdo z Vyvolených, samozřejmě.

Nikdo jiný by si to nedovolil.

„Cassie Bellová, co to s vámi dneska je? Už třikrát jsem vás požádal, abyste vyřešila tuto rovnici. Nemusíte mi říkat, že to nesvedete.“

„Omlouvám se, Herr Stolz.“ Provinile na něj pohlédla. Tvářil se spíš raněně než rozzlobeně. Jak ho mohla jeho oblíbená studentka takhle zklamat? Ale z očí mu vyzařovala i určitá naděje: ona ten příklad přece dokáže vyřešit a on to ví…

S vypětím všech sil si přeuspořádala priority v mozku a zaměřila se na rovnici na tabuli.

Estelle a Cassiiny problémy budou prostě muset počkat.

Když přišel večer a moře bylo v odlivu, Cassie stála na obnaženém korálovém útesu a upírala pohled na školu. Krásná budova se před ní rýsovala na tmavomodrém pozadí oblohy, vytvářela působivou siluetu, otevřená okna zářila zlatavým světlem. Viděla, jak se uvnitř hýbou stíny jejích spolužáků, i z té dálky slyšela jejich smích a hlasy, překřikující se ve veselém hovoru s přáteli, s nimiž se celé dlouhé léto neviděli.

Na večeři se měla sejít s Richardem, ale věděla, že ten bude mít jako obvykle zpoždění. Isabella odmítla jít dolů do jídelny, nejspíš proto, že nebyla schopná čelit rozvernému pošťuchování a klepům, jejichž přemírou se první večer semestru vždycky vyznačoval – nebo, což bylo pravděpodobnější, předjímala ty soucitné pohledy a ne úplně neslyšitelné šeptané poznámky.

Upřímně, pomyslela si Cassie, ani ji zas tak moc nelákalo být společenská, ale bude příjemné si promluvit s Richardem bez Isabelliny přítomnosti. Ten alespoň bude brát její obavy vážně, třeba se vytasí i s nějakými nápady, jak ji rozveselit. Na to, jaký to byl vtipálek, darebák a koketa, byl vlastně překvapivě dobrý v krizových situacích.

Podívala se na hodinky. Teď už by mohl být dostatečně načančaný a na cestě do jídelny, pomyslela si a s úsměvem protočila bulvy. Určitě bude chtít vypadat ještě úžasněji než obvykle, jak kvůli novým prvákům, tak kvůli svým starým přátelům a nepřátelům, ale ani Richard se nemůže vypravovat celý večer.

Atraktivní byl rozhodně, navíc to byl oddaný kamarád a měl smysl pro humor. Cassie už se těšila, až ho uvidí. Znovu si pomyslela, jak jinak by to všechno mohlo vypadat, nebýt té olbřímí nepopiratelné komplikace, že je zamilovaná do Ranjita. Kéž by byl život jednodušší…

Takže je čas jít dovnitř. Když ale znovu pohlédla nahoru na úchvatnou fasádu akademie, uviděla něco, co ji přimělo se na chvíli zarazit.

Zase ten balkon. Byl nad tím, co si myslela, že musí být kancelář sira Alrica. Měla pocit, že viděla, jak se ty tenoučké závěsy pohnuly, což by samo o sobě bylo dost zvláštní, protože zrovna nefoukal žádný vítr, slyšela jen tichý šepot klidného moře. Pokud se ty závěsy hýbaly, bylo to tím, že o ně někdo zavadil. A Isabella tu siluetu viděla taky.

Cassie přivřela oči. Byla to mužská silueta, nebo se jí takhle v noci jen něco zdálo?

Znovu se to pohnulo. Byla to nějaká postava, tím si byla téměř jistá. Někdo, kdo nechtěl, aby byl viděn…

Cassie se úplně bez hnutí upřeně dívala vzhůru. Srdce jí poskočilo v hrudi, a kdyby z bláznivé naděje neměla knedlík v krku, zakřičela by to jméno nahlas.

RANJITE?

Nebuď blbá, Cassie! Že by si to jen představovala? Z téhle vzdálenosti? Ne, byla Vyvolená. Nejenže měla zrak lepší než kočka, věděla, jaký je to pocit, když vás někdo propaluje pohledem. A tenhle pohled opravdu propaloval. Pevně zatnula pěsti a zamrkala, zoufale se snažila prokouknout tmu a přistihnout… co? To bylo přece šílené. Viděla jen to, co vidět chtěla: Isabella zahlédla ve stínu Jakea a teď už má stejný problém i Cassie s Ranjitem. Jediný rozdíl byl v tom – tedy alespoň podle ní –, že existovala alespoň hodně vzdálená možnost, že je to vážně její ztracený přítel. Jake to pochopitelně být nemohl.

„Kde jsi, Ranjite?“ zašeptala a oči se jí zamžily slzami. S námahou polkla, zavrtěla hlavou v odpověď vlastnímu hlasu, který zněl v doprovodu šumění oceánu docela přízračně, a ten pohyb ji vrátil do reality. Když se tam znovu podívala, závěsy se nehýbaly. Mohl to být kdokoli, zdůvodňovala si to. Copak si na Darkeově akademii nemohl kdokoli vychutnat výhled na oceán, aniž by na něj zírala jako pomatený snílek? Tak sakra, Cassie. Vzpamatuj se.

Teď už si byla dost jistá, že na sraz s Richardem přijde pozdě. Bude dělat uraženého, ale věděla, že jí bude odpuštěno. Pospíchala k budově a byla si jistá, že on jí na její potíže pomůže zapomenout. Jak by to vůbec mohl být Ranjit? Chlapec, jehož milovala, byl přece vrah na útěku, pronásledovaný Vyvolenými. Těžko se bude poflakovat po akademii s ginem s tonikem a miskou arašídů a čekat, až si ho všimne.

A navíc… Věděla, jaké to je, když se na ni dívá Ranjit. Znala spalující bodavou sílu jeho očí a to, jak jí pronikaly přímo do srdce. A to horko a chlad zároveň, které se jí pod jeho pohledem rozlévaly v žilách.

Věděla, jaký to je pocit, když se na ni dívá. A tohle nebylo ono.

4. kapitola

Elegantní jídelna s kolonádou byla ze dvou stran otevřená nočnímu vzduchu. Uvnitř blyštěly lustry, ale tam, kde místnost přecházela do zahrady, se od stříbra a křišťálu na stolech odráželo světlo pochodní. Cassie se zastavila v temnotě mimo dosah pochodní a poohlížela se v místnosti po Richardovi. Všimla si ho rychle, opíral se o stůl čerstvě iniciovaných Vyvolených dívek a koketně je rozesmíval. Evidentně vzhledem k tomu, že mu patřil jeden z těch slabších Vyvolených duchů, pokračoval ve své staré strategii být pro všechny nepostradatelný.

Cassie projela vlna hluboké náklonnosti k jejímu komplikovanému nevyzpytatelnému příteli. Už dávno Richardovi odpustila za svou nedobrovolnou iniciaci k Vyvoleným, a i když k němu nikdy nebude cítit to, co cítí k Ranjitovi – tu zuřivou, nezkrotnou, nepopiratelnou touhu hluboko v duši –, k Richardovi cítila něco, co mělo k lásce dost blízko.

Zpozoroval Cassie a mávl na ni. S úsměvem proklouzla mezi stoly a manévrovala mezi studenty, až se ocitla u něj. Políbil ji na tvář, místo toho, aby ji obdařil jedním ze vzdušných polibků, které věnoval většině svých známých.

„Cassandro Bellová, kde vězíš?“ Rošťácky nakrčil obočí. „Je mi fuk, jestlis měla hlad. Lovit si jídlo v divočině je přísně zakázaný.“

Zasmála se. „No, nosorožci chutnají dost jako kuřata, abys věděl.“

„Určitě by tak chutnali, kdyby se jich pár povalovalo tady na pláži. Vidím, že si už zase budu muset vzít tvoje vzdělání pevně do rukou. O víkendu si dáme safari. Tsavo. Ne, Shimba Hills. Pojď tamhle k tomu volnýmu stolu, nevidím tam žádný nevhodný osoby.“ To pronesl dost hlasitě na to, aby si vysloužil nakvašené pohledy od okolních stolů, jež odmítl. Pořád se ještě mluvilo o tom, co se stalo na konci minulého semestru. „Posaď se, Cassie. A teď vážně, co si chceš dát?“ Naklonil se trochu blíž. „A vybírej rychle – musím ti vyprávět, co jsem dneska slyšel o Marcii Gilbertové. Můžeš třikrát hádat, ale stejně nemáš šanci to uhodnout. A taky mi musíš říct, cos měla poslední dobou za lubem a jak se má Isabella. No tak, žádný zamlčování, slečno Bellová…“

„Zamlčování?“ zasmála se. „Vždyť mě vůbec nepustíš ke slovu.“

Přesto jí víc než vyhovovalo nechat se strhnout Richardovým zápalem. Nemusela si tak připouštět nepřátelské pohledy Sáry, Saskie a ostatních.

„Takže co budeme dělat s Isabellou?“ zamumlal nakonec Richard o něco tišším hlasem.

Cassie se usilovně zabývala uhlazováním bílého lněného ubrusu. „Nevím. Nejsem si jistá, jestli se vůbec něco dělat dá. Prostě truchlí.“

„No jasně že truchlí, i pro takovýho hulváta jako starouš Jake.“ Smutně se usmál a tím svým slovům ubral na palčivosti. „Sakra, Cassie, on chybí i mně. Ale stejně si dělám starosti. Tenhle ročník je důležitý a já… prostě vážně nechci, aby odjela.“ Opřel se a bezradně rozhodil rukama.

Cassie nadskočila. „Přece si nemyslíš, že by vážně odjela?“

„Ne, ale… Hele, my už ji nějak rozveselíme. Ty a já. Od toho jsou kámoši, ne?“

„Jasně. Ale žádný flirtování, Halton-Jonesi. Na to není připravená.“

„Já a flirtovat? Jak jsi mě ranila,“ řekl ukřivděně. Na chvíli se odmlčel a začaly mu cukat koutky. „A ani ses mě nezeptala na Marcii Gilbertovou a stážistu jejího táty.“

Cassie dostala záchvat smíchu, čímž si znovu vysloužila pohoršené pohledy od Sářina stolu. V Richardově blízkosti špatná nálada nikomu nevydrží dlouho. Když ho měla na své straně, nebylo pro Isabellu rozhodně nic ztraceno.

„Tak do toho, ty darebáku jeden. Než mi tu exploduješ.“

Cassie odmítla Richardovu nabídku, že ji doprovodí k jejímu pokoji. Byl její nejbližší přítel, kromě Isabelly, ráda s ním trávila čas a byla si jistá, že on jejím citům dokonale rozumí, ale přesto nemělo smysl dávat mu falešné signály nebo riskovat další impulzivní polibek. Byl koneckonců tak otravně přitažlivý.

Ale Richard si nezaslouží být až na druhém místě, ať je na tom prvním kdokoli.

Večeře byla vynikající, jako ostatně vždycky, ale Cassie si znepokojivě uvědomovala hlodavý pocit toho druhého hladu, který mombaské ústřice, čerstvý mečoun a mangový sorbet nemohly nasytit. Konečně nadešla ta chvíle, jíž se bála od té doby, co nastoupila do letadla do Nairobi.

Patrick Malone, její kamarád a opatrovník v dětském domově, jí, když byla zpátky v Cranlake Crescentu, pomáhal tím, že jí dovolil, aby se od něj v přísně vyměřených dávkách krmila. O potřebách Vyvolených věděl až příliš dobře, jelikož byl před lety sám na akademii stipendistou. Jako dočasné řešení to fungovalo skvěle, ale Patrick tu teď nebyl, jak jinak. Bude kvůli tomu muset požádat o pomoc Isabellu – a nedokázala si představit nic, co by jí bylo víc proti srsti.

Poflakovala se po chodbách a nechtělo se jí zpátky na pokoj, bez ohledu na to, jak ji zevnitř užíral sílící hlad. Zastavila se u Kassandřiny sochy, aby se jí dotkla pro štěstí. Když přejížděla rukou po její bílé mramorové paži, natažené v zoufalé bezmocné prosbě, bylo Cassie ubohé vědmy, navždy zamrzlé v okamžiku smrti pod Klytaimnestřinou čepelí, víc líto než kdy předtím. Když se zadívala do prázdných, ale vyděšených očí mramorové sochy, projel jí záchvěv soucitu.

U Dia, Cassie, je to jen socha! vynadala si. Přestaň si to tak brát!

Neochotně odstupovala od své jmenovkyně, když koutkem oka zahlédla pohybující se stín. Cassie znehybněla a soustředila se na temnotu v průchodu vedoucím do knihovny, pak se trochu uvolnila.

Ach. Nijak ji nepřekvapilo, když uviděla, kdo tam číhá: nezaměnitelná zakrslá postava Marata.

I přesto se Cassie otřásla. Z vrátného měla pořád husí kůži a nejen kvůli jeho nevrlosti. Choval se k ní otevřeně nepřátelsky a věděla, že jí nikdy neodpustil za Kateřinino vyloučení po tom, co se stalo v Paříži. Tomu mužíkovi na zlotřilém Svenssonovic klanu nějak podezřele záleželo. Krátce se na Cassie zadíval, ale neusmál se ani nepromluvil.

Samotná jeho přítomnost ji přiměla přidat do kroku a pospíchat nahoru po schodech a chodbou do svého pokoje. Když vešla dovnitř, našla Isabellu skoro ve stejné pozici, jako když odcházela, jak sedí na posteli a vyhlíží ven do noci. V klíně měla otevřenou knihu, ale očividně ji nečetla. Když slyšela Cassie zavřít dveře, pokusila se o úsměv.

„Cassie. Jaká byla večeře?“

„Dobrá,“ odpověděla Cassie přitrouble. Byla nesvá z toho, jak nad ní jen tak přešlapuje.

Isabella se na ni zadívala. „Ale zas tak úplně ti nestačila?“

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Cassie sklonila hlavu a začala si odloubávat nehet, ale pak už jí to připadalo zbabělé a neuctivé. Podívala se Isabelle do očí.

„Ne.“

Isabella přehoupla nohy přes okraj postele, pomalu si rozepla manžety a vyhrnula si rukávy po opálených předloktích. Protáhla si prsty a opřela si ruce o kolena, potom pomalu kývla na Cassie.

„Tak to by ses měla nakrmit.“

Cassie se sevřelo hrdlo a ve spánku jí začalo bolestivě tepat. Chtěla říct: Ne, to neudělám. Nemůžu ti to udělat. Ne po tom, čím sis prošla. Vymyslím něco jinýho. Cokoli.

Místo toho ze sebe však vyloudila jen: „Je mi to vážně líto. Ano, prosím tě, jestli můžu. Isabello, já…“

„Ne. Nic dalšího neříkej. Udělat se to musí. Je to v pohodě.“

Isabella se vyhýbala Cassiinu úzkostnému pohledu a postavila se. Cassie polkla a vzala ji za zápěstí. Jak je držela, připadala jí tak křehká, kůže na nich tak jemná. Tolik si přála, aby se na ni Isabella podívala a trochu se usmála, ale to po ní ještě k tomu všemu ostatnímu nemohla chtít. Místo toho ji Cassie prostě silněji stiskla a zaměřila se na její životní sílu.

Nic se nedělo a Cassie si v jednom děsivém okamžiku pomyslela, že se nakonec přece jen nebude moct nakrmit, že se jí nějakým způsobem podařilo ztratit se svou spolubydlící spojení. Potom do ní ale Isabellina životní síla začala proudit s cuknutím, které Cassie přimělo otevřít oči.

Isabella měla oči zavřené. Pod okem měla tik a pocukávalo jí v krku, ale jinak nijak nereagovala na to, že z ní vytékala energie a proudila do Cassie. Cassie zírala na žíly na zápěstích svojí přítelkyně, teď fialové a vystouplé, jak její pokožka najednou vybledla.

Vůbec to nebylo jako krmit se od staré Isabelly. Energie, jež do ní líně proudila, byla jako od někoho cizího. Nebyla v ní žádná jiskra, žádný náboj ani neutuchající vitalita. Jen temný, neochotný smutek. Chutnala… zahořkle, pomyslela si Cassie. Isabella byla plná hořkosti a trápení a žalu. I při krmení Cassie cítila, jak ji za její přítelkyni bolí u srdce.

Hned jak byl její duch spokojený, Cassie okamžitě pustila Isabellina zápěstí, jako by ji pálila. Udělala krok zpátky a zadívala se na svoji kamarádku, silou vůle se ji snažila přimět, aby otevřela oči, že je všechno v pořádku.

Vtom to spatřila: osamocenou slzu, kutálející se zpod Isabelliných dlouhých řas dolů po její pobledlé tváři. Isabella ji uspěchaně setřela, jako by si teprve uvědomila její přítomnost, a usmála se – ale ten úsměv nedosáhl na její teple hnědé oči.

„Vidíš, Cassie. Nebylo to tak hrozný.“

Cassie ustoupila, byla až k prasknutí naplněná neštěstím svojí kamarádky i svým vlastním. Bylo to skoro nesnesitelné, ale neměla právo se kvůli tomu rozbrečet. Ne před Isabellou.

„Je mi to líto,“ zašeptala. „Je mi to tak líto, Isabello.“

Otočila se a vyběhla z pokoje.

A to bylo všechno. Už to dál nemohla dělat.

Cassie se nedokázala vrátit do svého pokoje, dokud si nebyla jistá, že Isabella spí, a zoufale se snažila nenarazit na některého ze svých spolužáků − ani na Richarda. Rázovala si to po pláži, dokud za ní světla akademie téměř nezmizela, potom se složila do písku a konečně si povolila na pět minut brečet.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temná akademie – Ztracení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.