Alexandra Horowitzová

Uvnitř psa

Co psi vidí, čenichají a vědí

© Alexandra Horowitzová 2009

Translation © Veronika Kratochvílová 2013

ISBN: 978-80-7252-518-8

Předmluva

Nejdříve vidíte hlavu, pak se za kopcem objeví slintající tlama, ale zatím není vidět, k čemu patří. A pak je tu tlapa a druhá, třetí, čtvrtá; nesou tělo o hmotnosti sedmdesáti kil. Skoro metrový vlkodav upřeně pozoruje dlouhosrstou čivavu, která je skrytá v trávě mezi nohama svého majitele. Čivava váží asi tři kila a celá tři kila se třesou. Jedním pomalým skokem přistává vlkodav před čivavou, uši nastražené. Čivava stydlivě uhne pohledem. Vlkodav se sehne na její úroveň a jemně ji strčí do boku. Ona se podívá zpátky na něj, on vysoko vystrčí zadek a vztyčí ocas, jako by se připravoval k útoku. Místo toho, aby před očividným nebezpečím utekla, zaujme čivava stejnou pózu a skočí na vlkodava, drobounké tlapky opřené o jeho čumák. Začnou si hrát.

Pět minut se psi válejí, chytají, okusují a skáčou jeden na druhého. Vlkodav si lehne na bok a malý pes odpoví útokem na čumák, břicho a tlapy. Když se vlkodav ožene, čivava rychle peláší pryč a plaše utíká z jeho dosahu. Vlkodav zaštěká, vyskočí a v tom okamžiku čivava vyráží a zakousne se mu do jedné z tlap. Jako by se objímali – tlama vlkodava je všude kolem čivavy, která jej kope, kam dosáhne. V tom okamžiku přichází majitel vlkodava, připne jej na vodítko a cuknutím ho odtáhne pryč. Čivava se oklepe, podívá se za nimi, jednou zaštěká a doběhne zpět ke svému majiteli.

Tito psi jsou tak nesouměřitelní, jako by byli každý jiného živočišného druhu. Lehkost jejich hrátek je pro mě záhadou. Vlkodav měl čivavu skoro celou v tlamě a vyrazil po ní. A přesto malý psík neodpověděl ve strachu, ale radostně. Co vysvětluje jejich schopnost společně si hrát? Proč vlkodav čivavu nevnímá jako kořist? Proč nevidí čivava ve vlkodavovi predátora? Odpověď nemá vlastně nic společného se psím velikášstvím ze strany čivavy nebo s nedostatkem loveckého pudu u vlkodava. Ani to není pevně zakořeněný instinkt.

Existují dvě cesty, jak pochopit tuto hru i jak uvažují hrající si psi, co vnímají a jak se vyjadřují: narodit se jako pes, nebo trávit spoustu času jejich pozorným sledováním. S první cestou jsem měla smůlu. Přidejte se ke mně na cestě pozorování a společně se pokusíme pochopit „psí jazyk“.

Jsem pejskař.

V mém životě byl vždy pes. Má spřízněnost se psy začala naším rodinným mazlíčkem Asterem, s modrýma očima a kupírovaným ocasem. S jeho neplánovanými výlety po okolí, kvůli nimž jsem byla často pozdě vzhůru a v pyžamu čekala na jeho půlnoční návraty. Spřízněnost pokračovala špringršpanělkou Heidi, která vždy běhala s takovým nadšením a jejíž smrt jsem dlouho oplakávala. Ve svých vzpomínkách z dětství ji stále vidím s jazykem visícím z tlamy a s ušima plápolajícíma dozadu, jak nadšeně běží – rovnou pod kola auta na silnici nedaleko našeho domu. A pokračovala dále adoptovanou kříženkou čau-čau Beckett, stoicky sledující, jak na celý den odcházím do školy.

Teď mi u nohou leží teplá, chlupatá a funící Pump. Je to moula, která se mnou žije celých svých šestnáct let a během celé mé dospělosti. Každý den ráno mě vítá svým vrtícím ocáskem – v pěti různých státech, pět let během studia na vysoké škole a během čtyř různých zaměstnání. Asi každému, kdo se považuje za pejskaře, je jasné, že si život bez svého psa nedovedu představit.

Jsem pejskař, milovník psů, a také vědec.

Zkoumám chování zvířat. Z titulu své profese jsem velice opatrná k polidšťování zvířat, k tomu, abychom jim přisuzovali pocity, myšlenky a přání, které používáme při charakteristice lidí. Při studiu, jak zkoumat chování zvířat, stále dodržuji vědecká pravidla při popisu činnosti:

a) být objektivní;

b) nevysvětlovat chování odvoláváním se na mentální procesy, když stačí vysvětlení prostřednictvím mnohem jednodušších procesů;

c) úkazy, které nejsou veřejně pozorovatelné a potvrditelné, nepovažovat za předmět vědy.

V této době jako profesorka přednáším o zvířecím chování, srovnávacím poznávání a psychologii a vycházím ze skvělých textů, které jsou založeny na měřitelných faktech. Popisují vše od hormonálních a genetických vysvětlení sociálního chování zvířat až po podmíněné reakce a zažité chování, vše stejným, konstantním, objektivním způsobem.

Ale přesto...

Většina otázek ohledně zvířat, se kterými moji studenti přicházejí, zůstává v těchto textech nezodpovězena. Na konferencích, kde prezentuji výsledky svých výzkumů, ostatní akademikové nevyhnutelně směřují diskuse po přednášce ke zkušenostem, které sami se svými zvířaty mají. I já mám stále ty stejné otázky ohledně svého vlastního psa, jako jsem měla vždy – a žádný náhlý příval odpovědí. Věda, tak jak je zaběhaná a zkonkretizovaná v textech, se výjimečně zabývá našimi zkušenostmi ze soukromého života a snahou pochopit myšlení našich zvířat.

V prvních letech mého studia myšlení zvířat mě ani nenapadlo zaměřit pozornost na psy. Působili důvěrně známě a čitelně. Kolegové tvrdili, že od psů se již nemáme co naučit: psi jsou jednoduché, spokojené bytosti, které musíme cvičit, krmit a zahrnovat láskou; o nic víc nejde. U psů nenajdeme žádná data. To bylo tradiční moudro rozšířené mezi vědci. Můj mentor pro disertační práci zkoumal velice úspěšně paviány: primáti jsou v oblasti zkoumání chování zvířat nejčastější volbou. Předpokládá se, že u primátů nejpravděpodobněji najdeme dovednosti a poznání podobné našim. To byl a stále je převažující názor vědců zkoumajících chování. Navíc to vypadá, jako by majitelé psů již zcela obsáhli teoretizování o psí mysli, a jejich výsledky vycházejí z vtipů a špatně aplikovaného polidšťování.

Ale přesto...

Spoustu volného času během prvního roku na univerzitě v Kalifornii jsem strávila se svým psem Pumpernickelem v místních psích parcích a na plážích. V té době jsem začínala studovat etologii, vědu zabývající se zvířecím chováním. Přidala jsem se ke dvěma výzkumným skupinám studujícím vysoce sociální zvířata: bílé nosorožce v parku v Escondido a pižmové šimpanze bonobo v zoo v San Diegu. Naučila jsem se umění pozorného sledování, sběru dat a statistické analýzy. Po nějaké době se tyto dovednosti promítly i do volného času v psích parcích. Najednou psi, kteří neustále cestují mezi svým vlastním sociálním světem a tím naším, pro mě začali být úplně neznámí: přestala jsem jejich chování vnímat jako jednoduché a pochopené.

Při hře Pumpernickel a místního bullteriéra, kdy jsem se dříve jen usmívala, jsem najednou začala vnímat složitý tanec vyžadující vzájemnou spolupráci, komunikaci během zlomku vteřiny a vzájemné hodnocení schopností a přání. Slabounké pootočení hlavy nebo špičky čumáku najednou působilo cíleně a smysluplně. Viděla jsem psy, jejichž majitelé nechápali správně jedinou věc, kterou jejich psi dělali, a kteří považovali psí radost za agresivitu, nevinný požadavek za zlobení. Viděla jsem při hře psy jak chytré, tak hloupé, kteří se vždy nechali napálit.

Začala jsem s sebou nosit videokameru a naše vycházky jsem nahrávala. Doma jsem pak sledovala psy hrající si se psy, lidi házející psům frisbee nebo balonky – videa plná honění, praní se, mazlení, běhání a štěkání. S novou otevřeností směrem k možnému bohatství sociálních interakcí v tomto světě beze slov všechny tyto obyčejné aktivity najednou působily jako nevyužité zdroje informací. Když jsem videa začala sledovat zpomaleně, všimla jsem si chování, jaká jsem během roků společného soužití se psy neviděla. Při bližším zkoumání je dovádění dvou psů závratnou sérií synchronizovaného chování, aktivní výměnou rolí, variací na ukázky komunikačních způsobů, flexibilním přizpůsobením se pozornosti druhého a rychlým pohybem mezi nejrozmanitějšími způsoby chování.

To, co jsem viděla, byl obraz psí mysli, ukázka komunikace jednoho psa s druhým, komunikace mezi psem a člověkem. A také způsob, jakým si vykládali jednání ostatních psů a lidí.

Už nikdy jsem se na Pumpernickel – ani na žádné jiné psy – nedívala stejně. Ne, že bych ji v našem spolužití viděla horší, ale brýle vědce mi umožnily obohacený pohled na to, co dělala: nový způsob porozumění psímu životu.

Od prvních hodin při sledování videa jsem studovala psy při hře: jak si hrají s ostatními psy i jak si hrají s lidmi. Od té chvíle jsem se nevědomky stala součástí velké změny ve vědě z hlediska přístupu ke studování psů. Změna ještě není úplně kompletní, ale přístup k výzkumu chování psů je výrazně odlišný od toho před dvaceti lety. Kde dříve býval zanedbatelný počet studií zaměřených na psí vnímání a chování, se dnes pořádají konference, výzkumné skupiny publikují experimentální a etologické studie o psech v USA i v zahraničí. Ve vědeckých časopisech se objevují výsledky výzkumů. Vědci, kteří tuto práci vykonávají, viděli to, co jsem viděla i já: pes je vynikajícím vstupem ke studiu zvířat. Psi žijí po boku člověka po tisíce, možná stovky tisíc let. V důsledku nepřirozeného výběru v rámci domestikace se vyvinuli tak, že jsou citliví právě k těm věcem, které tvoří naše poznání. Včetně velmi důležité pozornosti k ostatním.

V této knize vám představím vědu o psech. Vědci pracující v laboratořích i v terénu, zabývající se běžnými i asistenčními psy, nashromáždili úctyhodné množství informací o jejich fyziologii i psychologii. Ohledně jejich smyslových schopností, chování i vnímání. Ze shromážděných výsledků několika set výzkumných programů můžeme začít vykreslovat obraz psa zevnitř – schopnosti jeho nosu, co slyší, jak nás sleduje očima a jak funguje jeho mozek. Práce o psím vnímání zahrnuje i mé vlastní poznání, ale jde mnohem dál a shrnuje veškeré výsledky současných výzkumů. Do některých témat, kde nejsou ještě žádné ověřené zdroje o psech, jsem zahrnula studie jiných zvířat, které nám mohou také pomoci pochopit psí život. (Pro ty, které zaujmou zde uvedené části citací, jsem celé citované části uvedla na konci knihy).

Psy nijak nepoškozujeme tím, že odstoupíme od vodítek a studujeme je vědecky. Jejich schopnosti si zaslouží speciální pozornost. A výsledek je úžasný: věda nás od nich neoddaluje, přibližuje nás k nim, a tak můžeme žasnout nad skutečnou psí povahou. Postupy a výsledky vědeckých výzkumů, využívané pečlivě, ale kreativně, mohou vnést nové světlo do diskusí, které lidé denně vedou ohledně toho, co jejich psi umějí a chápou nebo čemu oni sami věří. Během své osobní cesty, kdy jsem se učila systematicky a vědecky sledovat chování své vlastní psí slečny, jsem se naučila ji lépe chápat, rozumět jí a vytvořila jsem si k ní hlubší vztah.

Pronikla jsem do psí povahy a zběžně jsem zahlédla svět psíma očima. Vy to můžete udělat také. Pokud máte doma psa, tak to, co si myslíte, že vidíte v té skvělé, chlupaté psí hromádce, se navždy změní.

Úvodní poznámky k   psům, výcviku
a   majitelům

Nazývání psa „Psem“

Pro vědecké studie o zvířatech je přirozené, že několik jednotlivců z druhu, kteří byli řádně studováni, pozorováni, cvičeni, pitváni, se pak stane reprezentačním vzorkem pro celý druh. Ale u lidí nikdy nepovažujeme chování jednotlivce za výraz chování všech ostatních. Pokud se jednomu člověku nepodaří vyřešit Rubikovu kostku do hodiny, neřekneme pak, že to nezvládne žádný jiný člověk (tedy pokud by ten jeden člověk nebyl chytřejší než všichni ostatní žijící lidé). Zde je naše vnímání individuality silnější než vnímání sdílených biologických znaků. Když dojde na popis našich potencionálních fyzických a poznávacích schopností, jsme nejprve jednotlivci a teprve ve druhé řadě součást lidské rasy.

Naproti tomu u zvířat je pořadí obrácené. Věda považuje zvířata především za reprezentanty svého druhu a teprve ve druhé řadě je chápe jako individuality. Jsme zvyklí vídat v zoologických zahradách jednoho nebo dva jednotlivce reprezentující celý druh. Pro řízení zoologických zahrad se tak stávají „velvyslanci“ svého druhu. Náš pohled na jednotnost druhu výstižně ilustruje náš pohled na jejich inteligenci. Abychom si to otestovali, podívejme se na velice populární tvrzení, že větší mozek znamená větší inteligenci. Objem mozku u šimpanzů, opic a krys byl srovnán s objemem lidského mozku. Samozřejmě, že šimpanzí mozek byl menší než náš, opičí menší než šimpanzí a krysí mozek byl proti primátům malinkatý. Tato část příběhu je dostatečně známá. Co je ovšem překvapivější, jsou mozky, které se pro výzkum používaly. Pro srovnání byly používány mozky pouze od dvou nebo tří šimpanzů a opic. Od té chvíle začala být tato zvířata, která měla tolik smůly, že kvůli vědě přišla o hlavy, považována za perfektní představitele svého druhu. Ale vůbec netušíme, jestli se třeba jednalo o opice s výrazně větším mozkem, nebo šimpanze s abnormálně malým mozkem.1

Stejně tak, pokud jedno zvíře nebo malá skupinka zvířat neprojde psychologickým experimentem, je neúspěchem poznamenán celý druh. I přesto, že sdružování zvířat podle biologických podobností je samozřejmě pro urychlení postupu užitečné, mívá jeden následek: mluvíme pak o všech členech druhu, jako by byli identičtí. To se nám u lidí nikdy nestane. Pokud má pes na výběr z hromádky dvaceti keksů a hromádky deseti a vybere si menší, definitivní závěr často bývá: „Pes“ nedokáže rozlišit mezi větší a menší hromádkou – ne „pes“ nedokáže rozlišit.2

Proto když mluvím o „Psu“, mluvím implicitně o konkrétních psech, kteří byli studováni. Výsledky mnoha správně provedených pokusů nám nakonec dovolí je zevšeobecnit na všechny psy. Ale i přesto rozdíly mezi jednotlivými psy budou veliké: váš pes může mít výjimečně dobrý čich, možná se vám nikdy nepodívá do očí, může milovat svůj pelíšek a nesnášet hlazení. Ne každý projev vašeho psa by měl být interpretován jako významné prohlášení. Někdy i psi prostě jen tak jsou... – stejně jako my. Když už o tom mluvím, to, co zde nabízím, jsou známé psí schopnosti. Vaše výsledky mohou být jiné.

Výcvik psů

Tato kniha se nezabývá výcvikem psů. Přesto vás možná její obsah neúmyslně přivede k tomu, že budete schopni svého psa cvičit. Tím bychom dohnali psy, kteří již bez jakýchkoliv tlustých knih přišli na to, jak vycvičit nás, aniž bychom si to vůbec uvědomili.

Knihy o výcviku psů a knihy o psím vnímání a chování se svým obsahem příliš nepřekrývají. Cvičitelé psů používají několik základních principů z psychologie a etologie – někdy s ohromnými účinky, někdy s katastrofálními následky. Většina způsobů výcviku funguje na principu asociativního učení. Zvířata včetně lidí se jednoduše naučí asociovat mezi událostmi. Toto učení je založené na podmíněných reakcích: poskytujeme odměnu (pamlsek, pozornost, hračku, pohlazení) po tom, co pes splní požadované chování (sedne si). Opakováním může člověk u psa formovat požadované chování – třeba lehnutí a otáčení se nebo pro ty ambicióznější například jízdu na vodních lyžích tažených motorovým člunem.

Ale zásady výcviku často narážejí na vědecké studie věnované psům. Například mnoho cvičitelů používá analogii psa jako ochočeného vlka k tomu, aby vysvětlili, jak bychom se na psa měli dívat a jak se k němu chovat. Ale analogie může být jen tak dobrá, jak dobré jsou její zdroje. V tomto případě, jak uvidíme, mají vědci pouze omezené množství informací o přirozeném vlčím chování – a to, co víme, často odporuje konvenčním moudrům, která tyto analogie podporují.

Navíc výcvikové metody nejsou ani vědecky ověřované, bez ohledu na to, že někteří cvičitelé tvrdí pravý opak. To znamená, že žádný výcvikový program nebyl hodnocen na základě porovnání výkonu zkoumané skupiny, která výcvikem procházela, a kontrolní skupiny, která by žila shodně, jen s absencí výcvikového programu. Lidé, kteří ke cvičitelům chodí, mají často dva stejné znaky: jejich psi jsou méně „poslušní“ než průměrní psi a jejich majitelé jsou více motivovaní k tomu je změnit než průměrní majitelé. Je velice pravděpodobné, že vzhledem ke kombinaci těchto dvou podmínek se po několika měsících tréninku pes bude chovat jinak, téměř bez ohledu na to, jakým způsobem se cvičí.

Úspěchy ve výcviku jsou vzrušující, ale nedokazují, že k úspěchu vedla přímo tréninková metoda. Úspěch může poukazovat na dobrý výcvik. Ale také to může být jen šťastná náhoda. Může to být rovněž výsledek toho, že během výcvikového programu věnujeme psovi více pozornosti. Ale může to být také důsledek toho, že se z konce ulice odstěhoval pes, se kterým se neměli rádi. Jinými slovy úspěch může být výsledkem tuctu dalších souher okolností v životě psa. Tyto aspekty ale nedokážeme rozlišit bez pečlivého vědeckého zkoumání.

Nejdůležitější však je, že výcvik je většinou připravený na míru majiteli – změnit psa tak, aby zapadl do představy, jakou majitel o roli psa má, a tak, aby pes dělal to, co majitel chce. Tento cíl je ale zcela odlišný od naší práce. My se snažíme sledovat, co pes skutečně dělá, co chce od nás a jak nás chápe.

Pes a jeho majitel

Je stále populárnější nemluvit o majitelích zvířat, ale o jejich opatrovnících nebo společnících. Řada spisovatelů mluví o psích „lidech“, čímž se na majetnické vztahy dívají poněkud obráceně. V této knize zůstávám u termínu „majitel“ jednoduše z toho důvodu, že tento termín vystihuje legální vztah, který se psem máme: ve skutečnosti jsou zvířata stále považována za majetek (a to majetek nevalné hodnoty, kromě chovné hodnoty; což je doufám lekce, kterou žádný ze čtenářů nebude muset osobně projít). Budu oslavovat den, kdy psi již nebudou majetkem, který budeme vlastnit. Ale do té doby budu používat termín majitel pouze z praktického a žádného jiného důvodu. Ze stejných důvodů budu používat mužský rod. Mohla bych o psech mluvit ještě ve středním rodě („to“), ale každý, kdo zná nějakého psa, ví, že to opravdu není vhodná volba.

1 Samozřejmě, že postupem času vědci našli mozky mnohem větší, než jsou naše: delfíní mozek je větší a stejně tak mozky fyzicky větších druhů, jako jsou třeba velryby a sloni. Mýtus „velkého mozku“ byl od té doby překonán. Ti, kteří se stále zajímají o spojení mozku s chytrostí, mají nyní mnohem sofistikovanější měření: množství záhybů v mozku, encefalizační kvocient (což je poměr velikosti těla k velikosti mozku), množství neokortexu nebo hrubý počet neuronů a synapsí mezi neurony.

2 Tedy „pes“ označuje druh, „Pes“ konkrétního jedince.

Prostředí : Z   pohledu psa

Pump mě dnes ráno vzbudila. Přišla k mé posteli a začala mě očichávat. Fousky se dotýkala mých rtů a sledovala, zda jsem vzhůru, naživu a jestli jsem to vůbec já. Své očuchávání přerušila jedním kýchnutím přímo do mého obličeje. Otevřela jsem oči a ona se na mě dívala, usmívala se a funěla na pozdrav.

Běžte a podívejte se na svého psa. No běžte – podívejte se třeba na psa, který právě teď leží schoulený ve svém pelíšku nebo natažený na boku na dlažbě a pohybuje packami, jak se mu zdá, že se někde prohání. Dobře se na něj podívejte – a zkuste zapomenout všechno, co o psech nebo o tomto konkrétním víte.

Směšná rada? Neočekávám, že byste tak jednoduše mohli zapomenout třeba jen jméno, oblíbené jídlo nebo výjimečný profil svého psa, natož pak všechno, co o něm víte. Je to asi, jako když přijde nováček na meditaci a chtěli bychom po něm, aby přešel do stavu nejvyšší fáze osvícení hned na prvním sezení. Zkuste to a uvidíte, jak daleko se dostanete. Věda usilující o objektivitu vyžaduje, aby se člověk oprostil od předchozích předsudků a osobních stanovisek. Když se budeme na psy dívat z vědeckého hlediska, zjistíme, že některé věci, které o psech víme, jsou vědecky spolehlivě potvrzené. Jiné, které se zdají očividně pravdivé, jsou při podrobnějším prozkoumání pochybnější, než bychom očekávali. A tím, že se na psy podíváme z jiné – ze psí – perspektivy, uvidíme věci, které se nám objeví, jen když nejsme zatíženi lidským uvažováním. Takže nejlepší způsob, jak začít rozumět psům, je zapomenout všechno, co jsme si mysleli, že víme.

První věc, na kterou musíme zapomenout, je polidšťování. Vidíme, mluvíme a představujeme si psí chování z naší zkreslené lidské perspektivy a do těchto chlupatých bytostí vkládáme naše vlastní emoce a myšlenky. Samozřejmě, řekneme, že psi milují a touží, sní a přemýšlí, znají nás a rozumějí nám, nudí se a žárlí. Jsou sklíčení – nebo snad existuje přirozenější vysvětlení toho, proč pes smutně kouká, když ráno odjíždíte z domova?

Odpovědí je vysvětlení založené na skutečné schopnosti cítit, znát a chápat tak, jako to dělají psi. Používáme tato slova, aby nám pomohla pochopit psí chování. Znalost lidského chování nás vede k chápání chování psího, pokud se shodují. Pamatujeme si příběhy, které potvrzují náš popis zvířete, a klidně zapomínáme na ty, které ho nepotvrzují. Neváháme trvat na „faktech“ o opicích nebo psech nebo slonech nebo o jakýchkoli zvířatech, aniž bychom shromáždili všechny potřebné důkazy. Pro mnoho z nás začíná a končí interakce s divokými zvířaty návštěvou zoo nebo sledováním programu na kabelové televizi. Množství užitečných informací, které tímto způsobem můžeme získat, je velice omezené. Takové pasivní setkání nám ukáže méně než pohled do okna souseda, kolem kterého právě procházíme. 3 (Soused je alespoň stejného živočišného druhu jako my.)

Polidšťování není v jádru špatné. Vychází ze snahy svět pochopit, ne jej rozvrátit. Naši lidští předkové pravidelně polidšťovali ve snaze vysvětlit nebo předvídat chování jiných zvířat, včetně těch, která chtěli sníst nebo která chtěla sníst je. Představte si setkání v šeru lesa s jaguárem se svítícíma očima. Díváte se mu do očí a on přímo zírá do vašich. V tuto chvíli by možná byla na místě malá meditace na téma, co bych dělal, kdybych byl jaguár – a výsledkem by byl úprk směrem od kočky. Lidstvo přežilo: přisuzování bylo – když ne zcela, tak alespoň částečně – pravdivé.

Dnes se již běžně neocitneme v situaci, kdy bychom si potřebovali představit jaguárovy pocity, abychom se vyhnuli jeho spárům. Místo toho přivádíme zvířata domů a chceme po nich, aby se stala součástí našich rodin. K tomu nám ale polidšťování nepomůže, neulehčí nám zapojení těchto zvířat do našich životů a ani vytvoření vyrovnaných plnohodnotných vztahů. Tím ale nechci říct, že se pleteme ve všech situacích: může být pravda, že náš pes je smutný, žárlivý, zvědavý, sklíčený – nebo že by měl chuť na sendvič s burákovým máslem. Ale s jistotou nemůžeme tvrdit, že pes trpí depresí jen podle toho, co vidíme nebo slyšíme: smutné oko, hlasitý povzdech. Naše projekce do zvířat je často nekompletní nebo úplně mimo. Můžeme hádat, že je zvíře šťastné, protože se mu stočí koutky úst; trochu jako úsměv, ale to může být zavádějící. U delfínů je třeba úsměv pevně daným fyziologickým rysem, neměnným jako děsivě namalovaný obličej klauna. Mezi šimpanzi je zase úsměv znamením strachu nebo podřízenosti, což je téměř pravý opak štěstí. Podobně třeba člověk zvedá obočí v momentě překvapení, ale zvednuté obočí u malpy kapucínské překvapení neznamená. Ani nevyjadřuje nedůvěru nebo obavy; místo toho dává ostatním najevo, že je přátelsky naladěná. Naproti tomu u paviánů může zvednuté obočí znamenat záměrnou výhrůžku (tedy poučení: dávejte pozor, na kterou opici zvednete obočí). Nutnost najít způsob, jak potvrdit či vyvrátit tvrzení, která o zvířatech pronášíme, je naším úkolem.

Možná že posouzení „smutného oka“ jako deprese je neškodná chyba, ale polidšťování často sklouzne od neškodného ke škodlivému. A tyto chyby mohou být rizikem pro blaho zvířat. Pokud se rozhodneme podat psovi antidepresiva na základě naší interpretace jeho pohledu, pak si musíme být dostatečně jisti, že naše interpretace je správná. Když předpokládáme, že víme, co je pro zvíře nejlepší, a převedeme to podle toho, co je dobré pro nás nebo jiné lidi, můžeme nechtěně dojít k naprosto chybným závěrům.

Během několika posledních let došlo k velkým změnám v chování ke zvířatům určeným k jídlu. Například kuřata musí mít větší prostor nebo možnost volného pohybu. Takže i přesto, že pro kuře to v konečném důsledku znamená stejný konec (skončí u někoho na talíři), zájem o blaho zvířat před tím, než jsou zabita, vzrůstá.

Chtějí se ale volně pohybovat? Tradiční moudro vychází z toho, že nikdo, člověk ani zvíře, se nerad na druhé mačká. Potvrzují to dokonce i vtipy: pokud máme možnost výběru vagonu metra, který je přeplněný vystresovanými cestujícími, anebo vagonu, kde je jen několik lidí, vybereme si ten druhý (i přesto, že je tu samozřejmě i jiné vysvětlení – silně zapáchající osoba, závada na klimatizaci apod. – které by zdůvodňovalo podobné rozdělení). Ale přirozené chování slepic naznačuje něco jiného: slepice a kuřata se shlukují. Nevyrážejí samostatně na výlety.

Biologové navrhli jednoduchý test, jak vyzkoušet preference slepic: vzali několik jednotlivců a náhodně je rozmístili po místnosti. Poté sledovali, co budou slepice dělat. Zjistili, že většina slepic se přesunula blíže k ostatním, ne dále, i přesto, že dál bylo více volného místa. Měly možnost volného prostoru a možnost roztáhnout křídla, ale vybraly si přeplněný vagon metra.

Tím samozřejmě nechci říct, že slepice milují být namačkané jedna na druhou v ptačí kleci nebo že jim to připadá jako příjemně strávený život. Je nehumánní držet slepice v klecích tak plných, že se nemohou pohybovat. Chci jen říct, že nemůžeme předpokládat, že to, co preferují lidé, budou preferovat i slepice. To není způsob, jak porozumět tomu, co by opravdu chtěly. Není také náhoda, že kuřata se zabíjejí, když dosáhnou věku šesti týdnů. O kuřata chovaná doma se v té době ještě stále stará slepice. Připraveni o možnost zaběhnout pod křídla své matky se kuřata chovaná na jídlo shlukují dohromady.

Vezmi mi pláštěnku. Prosím.

Jsou chybné naše tendence polidšťovat psy? Bezpochyby ano. Vezměte si třeba pláštěnky. Za výrobou a nákupem malých pláštěnek na čtyři nožky stojí spousta zajímavých předpokladů. Nechme teď stranou otázku, zda se psovi více líbí zářivě žlutá barva, módní kostka, nebo pláštěnka s motivem pejsků a kočiček (samozřejmě že by si vybrali pejsky a kočičky). Mnoho majitelů, kteří své pejsky oblékají do pláštěnek, má ty nejlepší úmysly: všimli si možná, že jejich pejskovi se nechce ven, když prší. Takže dává smysl vyložit si toto pozorování tak, že pes nemá déšť rád.

Nemá rád déšť. Ale co to znamená? Asi to, že nemá rád déšť na těle jako mnoho z nás. Ale je to opravdu tak? V tomto případě můžeme získat důkazy od psa samotného. Je vzrušený a vrtí ocasem, když vytáhnete pláštěnku? To by potvrzovalo naši domněnku, že si uvědomí, že s pláštěnkou přichází i dlouho očekávaná procházka. Utíká od pláštěnky? Stáhne ocas mezi nohy a dá hlavu dolů? To by náš předpoklad vyvracelo – i když jej nevyvrací nepochybně. Když je mokrý, vypadá urousaně? Oklepává se vzrušeně? Ani jedno původní předpoklad nevyvrátí ani nepotvrdí. Pes je trochu nečitelný.

Tak tedy něco o přirozeném chování v této situaci. Chování divokých psů nebo psovitých šelem nám může napovědět, co si asi psi o pláštěnce myslí. Jak psi, tak vlci mají svou srst natrvalo. Jeden kožich stačí: když prší, vlci si možná najdou úkryt, ale nezakrývají se žádnými přírodními materiály. Z toho důvodu neexistuje argument pro pláštěnku. Kromě toho, že je to kabát, pláštěnky mají ještě jednu charakteristickou vlastnost: často jsou těsné, až přilepené k zádům, hrudi a občas i k hlavě. Jsou situace, kdy se vlkům může něco tisknout na záda nebo na hlavu, a to když se je snaží ovládnout jiný vlk nebo když je starší vlk nebo příbuzný vychovává. Dominantní jedinci svým podřízeným často tlačí čumák dolů. Koušou je vlastně do čumáku a tento výchovný způsob může být jedním z důvodů, proč psi s košíkem někdy působí jako nepřirozeně utlumení. Tedy pes, který stojí „nad“ jiným, je psem dominujícím. Podřízený pes v této pozici bude cítit tlak dominantního zvířete na svém těle. Pláštěnka může stejně dobře napodobit tento pocit. Principiálně tedy pes při nošení pláštěnky necítí ochranu před vlhkem; místo toho pláštěnka vytváří nepříjemný pocit, že je nablízku někdo „služebně starší“.

Tato interpretace odpovídá i časté reakci psů na to, když jim pláštěnku navléknete: často ztuhnou na jednom místě, protože jsou právě „ovládáni“. Stejné chování můžete vidět třeba u psa, který se brání koupeli a najednou přestane, když ho celého namočíte nebo přikryjete těžkým, mokrým ručníkem. Takže oblečený pes možná bude spolupracovat a půjde ven, ale ne proto, že by se mu pláštěnka líbila; je to proto, že byl ovládnut.4 Nakonec skončí méně mokrý, ale naplánovali jsme mu to my, pes sám si to nevybral. Cesta, jak se vyhnout podobným omylům, spočívá v tom, že místo instinktu polidšťovat používáme instinkt, kdy čteme chování zvířete. Ve většině případů je to jednoduché: musíme se psa zeptat, co chce. Jen musíme vědět, jak si jeho odpověď přeložit.

Svět pohledem klíštěte

První způsob, jak získat správnou odpověď, znamená představit si věci z pohledu psa. Vědecký výzkum zvířat se na začátku dvacátého století změnil díky německému biologovi Jakobu von Uexküllovi. Navrhl něco naprosto revolučního: každý, kdo chce pochopit život zvířete, musí začít tím, že vezme v potaz jeho životní prostředí tak, jak ho subjektivně vnímá ono. Toto prostředí vyjadřuje život takový, jaký je pro konkrétní zvíře. Vezměme si například klíště. Ti z vás, kteří někdy trávili dlouhé minuty prohlížením a hlazením psa, aby našli klíště nasáklé krví, už někdy o klíštěti přemýšleli. Ale pravděpodobně je chápali pouze jako škůdce a sotva jako zvíře. Von Uexküll místo toho zvažoval, jaký je svět pohledem klíštěte.

Nejdříve několik informací: klíšťata jsou parazité. Patří do třídy Arachnida, kam patří i pavouci a hmyz. Mají čtyři páry nohou, jednoduchý tvar těla a silné čelisti. Evoluce v průběhu tisíce generací zredukovala jejich život k jednoduchému systému: zrození, páření, výživa a smrt. Narodí se bez nohou a bez pohlaví, tyto části jim brzy narostou, oni se spáří a vylezou na vyvýšené místo – třeba na stéblo trávy. Tady začíná být jejich příběh zajímavý. Ze všeho, co je vidět a slyšet, a ze všech pachů na světě klíště čeká na jediné. Nerozhlíží se kolem. Klíšťata jsou slepá. Klíště nezajímá ani žádný zvuk: zvuky jsou pro jeho cíl zbytečné. Čeká pouze na okamžik, kdy se přiblíží jediný pach: závan kyseliny máselné, což je mastná kyselina vylučovaná teplokrevnými tvory (někdy ji cítíme z potu). Může čekat den, měsíc nebo několik let. Jakmile však ucítí pach, na který je zaměřené, skočí ze svého místa. Pak přichází na řadu druhá smyslová schopnost. Kůže klíštěte je fotosenzitivní a může rozpoznat teplo. Klíště zamíří směrem k teplu. Pokud má štěstí, teplý závan potu patří zvířeti. Klíště se zachytí a napije se krve. Jakmile se jednou nakrmí, odpoutá se, naklade vajíčka a zemře.

Příběh o klíštěti vyprávím z toho důvodu, že životní prostředí klíštěte je jiné než naše, a to mnoha způsoby: v tom, co cítí nebo chce, v tom, jaké má cíle. Pro klíště se složitost osoby redukuje na dva stimuly: zápach a teplo – a na tyto stimuly je zcela soustředěné. Pokud chceme porozumět životu jakéhokoliv zvířete, musíme vědět, co je pro ně důležité. První způsob, jak to zjistit, je určit, co zvíře může vnímat: co a jak vidí, slyší, cítí nebo vnímá. Pro klíště mají význam pouze objekty, které může vnímat; ostatních si nevšímá nebo mu všechny připadají stejné. Vítr, který pofukuje trávou? Pro klíště nepodstatné. Zvuky dětské oslavy? Na radaru klíštěte se neobjeví. Chutné drobečky od dortu? Klíště nezajímají.

Dále zjišťujeme, jak zvíře reaguje na svět. Klíště se páří, čeká, pustí se a saje. Takže pro klíště se svět dělí na objekty „pro klíšťata“ a na „ne pro klíšťata“. Na věci, na které může, nebo nemusí čekat; na povrchy, na které se může, nebo nemůže spustit; a na látky, které může, nebo nemůže sát.

Proto tyto dvě složky – vnímání a akce – z velké míry definují a vymezují svět každé živé bytosti. Všechna zvířata mají své vlastní životní prostředí – svoji vlastní subjektivní realitu, o které von Uexküll uvažoval jako o „mýdlové bublině“, ve které je živočich ve svém životě zachycen. I my lidé jsme zachyceni ve svých vlastních bublinách. Ve svých vlastních světech velice pozorně sledujeme, kde jsou ostatní lidé, co dělají a co říkají. Vidíme v určitém světelném rozmezí, slyšíme zvuky, cítíme silné pachy, které máme v dosahu. Navíc si ještě každý jednotlivec vytváří své vlastní životní prostředí plné věcí, které jsou pro něj důležité. Poslední údaj pochopíte nejlépe, když se necháte provést neznámým městem člověkem, který tam žije. Povede vás cestou, která je jemu naprosto jasná, ale pro vás bude neviditelná. Ale budete mít určité věci společné: ani jeden z vás se asi nezastaví a nebude naslouchat ultrazvukovým voláním netopýra; ani jeden z vás neucítí, co měl předchozího dne k večeři muž, který prochází kolem (tedy pokud to nebyla spousta česneku). My, klíšťata a každý další živočich přesně zapadáme do svého vlastního prostředí; jsme bombardováni mnoha různými stimuly, ale jen několik z nich je pro nás důležitých.

Stejný objekt potom vidí (nebo lépe řečeno vnímá, protože některá zvířata nevidí dobře nebo vůbec) každý živočich jinak. Růže je růže. Nebo ne? Pro člověka je růže určitý druh květiny: dárek někomu, koho máme rádi, krásná věc. Pro brouka může být růže celým jeho teritoriem, kde se může ukrýt (třeba na spodní straně listu, aby byl neviditelný pro predátory ve vzduchu), kde může lovit (v květu, kde vyrůstají larvy jiného hmyzu) a kde může snést svá vajíčka (mezi list a stonek). Pro slona je růže jen trnem, který pod svou nohou ani nevnímá.

A co je růže pro psa? Jak vidíme, záleží to na stavbě psa, jak co se týče těla, tak mozku. Pro psa růže rozhodně není objektem krásy ani celým světem. Růže pro něj není nijak rozdílná od ostatních rostlin, které ji obklopují – tedy pokud není počůraná od jiného psa, pošlapaná od jiného zvířete nebo pokud ji nedrží jeho majitel.

Potom je růže ohromně zajímavá a stává se pro psa mnohem důležitější než třeba pro nás, i když je to dar.

Nasaďme si čepice „životní prostředí“

Pokud jsme schopni rozlišit důležité součásti světa zvířat – jejich životního prostředí – stáváme se vlastně expertem na zvířata: ať už je to klíště, pes nebo člověk. A bude to náš nástroj, jak vyřešit rozkol mezi tím, co si myslíme, že o psech víme, a tím, co psi ve skutečnosti dělají. Ale bez našich přisuzovacích výrazů to vypadá, že nám k popisu jejich zkušeností zbude jen omezený slovník.

Prostřednictvím tohoto slovníku se pokusíme pochopit psí perspektivu – pochopením jeho schopností, zkušeností a komunikace. Ale nemůžeme všechno jednoduše přeložit prostřednictvím introspekce, do které zahrnujeme naše vlastní životní prostředí. Většina z nás nemá vynikající čich; kdybychom si představili, že se z nás má stát „čichač“, budeme pro to muset udělat víc než se jen soustředit. Takový způsob sebepozorovacího cvičení funguje pouze tehdy, pokud pochopíme, jak významný rozdíl panuje mezi naším vnímáním a vnímáním životního prostředí jinými živočichy.

Zběžně to můžeme zkusit tak, že si představímeživotní prostředíjiného živočicha, budeme se snažit do něj vžít – s tím, že bereme v potaz omezení našich smyslových orgánů a naší schopnosti to skutečně udělat. Je velice překvapivé, když například zkusíte strávit odpoledne ve stejné výšce jako pes. Čichání (i s našimi chabými nosy) ke každému objektu, který nám přijde do cesty, vám dá úplně jiný pohled na jinak známé věci. Při čtení těchto řádků se zkuste zaměřit na všechny zvuky v místnosti, které jste se naučili běžně přestat vnímat. S trochou pozornosti najednou slyším větrák za zády, nákladní auto, které pípá při couvání, mumlání davu lidí, kteří dole vstupují do budovy; někdo se právě snažil uvelebit na dřevěné židli, slyším tlukot svého srdce, polknutí, otočení stránky. Kdybych slyšela o něco lépe, možná bych zaslechla i škrábání pera na druhé straně místnosti; květinu, která se při růstu natahuje. Slyšela bych ultrazvuk vyluzovaný hmyzem, který nám žije pod nohama. Mohou být tyto zvuky v popředí smyslového světa nějakého jiného zvířete?

Význam věcí

Dokonce ani věci v pokoji nejsou určitým způsobem stejnou věcí pro každého živočicha. Pes rozhlížející se po pokoji si nemyslí, že je obklopen lidskými věcmi; vidí psí věci. To, co si my o věci myslíme, co to je a k čemu to je, se vůbec nemusí shodovat se psí představou funkčnosti nebo významu dané věci. Věci jsou definovány podle toho, co se s nimi dá dělat: von Uexküll tomu říká funkční vlastnosti – co se nám při pohledu na věc vybaví z hlediska její použitelnosti. Pro psa možná nebude zajímavá židle, ale když se naučí na ni vyskočit, zjistí, že židle má i sedací vlastnosti: dá se na ní sedět. Později se pes možná rozhodne, že i další věci mají sedací vlastnosti: pohovka, hromada polštářů, lidský klín. Ale ostatní věci, které my vnímáme jako sedací, pes tak vůbec vnímat nemusí: lavička, stůl, opěrky u křesel. Lavičky a stoly mohou spadat do jiné kategorie předmětů: překážky – například při cestě za předměty jídelních vlastností, které jsou v kuchyni.

Tady už můžeme vidět, jak se naše a psí pohledy na svět překrývají a jak jsou rozdílné. Velké množství předmětů v psím světě má jídelní vlastnosti – pravděpodobně mnohem víc než pro nás. Fekálie pro nás rozhodně nejsou součástí jídelníčku; s tím ale psi nesouhlasí. Psi vnímají vlastnosti, které my vůbec nepotřebujeme – třeba válecí vlastnosti: věci, ve kterých se dá spokojeně vyválet. Pokud tedy nejsme výrazně hraví nebo mladí, seznam našich válecích věcí téměř neexistuje. A spousta obyčejných věcí, které pro nás mají speciální význam – nože, vidličky, kladiva, připínáčky, větráky, hodiny a podobně –, nemá pro psy téměř žádný význam. Pro psa kladivo neexistuje. S kladivem pes nic nedělá, takže pro něj nic neznamená. Tedy pokud se jeho význam nepřekrývá s jiným, významným objektem, například: drží ho v ruce milovaná osoba, je počůrané od roztomilého psíka od naproti, topůrko kladiva se dá dobře kousat jako klacek.

Ke střetu životních prostředí dochází, když se pes setká s člověkem, který špatně rozumí tomu, co jeho pes dělá. Nevidí svět ze psí perspektivy tak, jak ho vidí on. Například majitelé běžně trvají na tom, že pes nikdy nesmí ležet v posteli. Aby vážnost tohoto oficiálního prohlášení podpořili, jdou a koupí něco, čemu výrobce říká „psí postel“, a umístí ji na zem. Psa potom povzbuzují, aby si lehal na tuto speciální postel místo té zakázané. A pes to obvykle dělá, sice zdráhavě, ale dělá. Majitel se pak cítí spokojeně: další úspěšná interakce mezi psem a člověkem!

Ale je to skutečně tak? Častokrát se vrátím domů a na posteli najdu teplé místo se shrnutou přikrývkou. Buď tam ležel psík, který mě právě teď s vrtěním ocásku vítá u dveří, nebo nějaký neviditelný ospalý vetřelec. Pro nás není problém vidět význam postelí pro člověka. Velká postel je pro člověka. Psí postel je pro psa. Lidské postele představují relaxaci, mohou být vybavené drahým, speciálně zvoleným povlečením a bývá na nich různé množství měkkých polštářků. Psí postel je místo, kam by nás třeba nikdy nenapadlo si sednout. Je (relativně) levná a bývá zkrášlená nanejvýš hračkami ke kousání. Žádné polštářky. A co je to pro psa? Původně v postelích není tak velký rozdíl – až na to, že naše postel je mnohem přitažlivější. Naše postel voní jako my, zatímco psí postel voní po materiálu, jaký měl výrobce zrovna po ruce (nebo ještě hůře po pilinách z cedru – pro psa příšerně silná vůně, ale pro nás příjemná). A naše postele jsou místem, kde jsme my: kde trávíme volný čas, kde ztrácíme drobečky a oblečení. Psí volba? Bez diskusí naše postel. Pes nezná všechny okolnosti, proč je pro nás zrovna postel tak výjimečným předmětem. Ale určitě časem přijde na to, že postel je něco výjimečného – protože mu tolikrát vynadáme, že na ní leží. Ale i přesto pes vnímá méně, že to je „lidská postel“ versus „psí postel“, ale spíš „věc, na které když ležím, tak křičí“ versus „věc, na které když ležím, tak nekřičí“.

V psím životním prostředí nemají postele žádné funkční vlastnosti. Psi spí a odpočívají, kde mohou, ne na místě navrženém k tomu účelu lidmi. Místa ke spaní mohou mít své funkční vlastnosti: psi preferují místa, kde se mohou plně natáhnout, kde je vhodná teplota, kde jsou ostatní členové jejich smečky nebo rodiny a kde se cítí v bezpečí. Tyto vlastnosti splňuje jakákoliv plocha ve vašem domově. Najděte jedno místo, které těmto kritériím odpovídá, a psovi bude pravděpodobně připadat stejně lákavé jako vaše velká pohodlná lidská postel.

Ptejme se psů

Abychom podpořili naše tvrzení o psí mysli a zkušenostech, naučíme se, jak se psa zeptat, jestli máme pravdu. Samozřejmě, že otázka, zda je pes šťastný, nebo je v depresi, není beze smyslu. Problémem je naše velice omezené chápání jeho odpovědi. Mluvením jsme se stali velice línými. U své feny můžu za několikatýdenním odměřeným a vzpurným chováním odhadovat důvody, které za tím stojí. Mohu odhadnout složitý psychologicky komplexní popis toho, co její chování naznačuje a co si myslí o tom, jak jsem reagovala na nějakou stresovou situaci. Ale zdaleka nejlepší strategií bude se jí jednoduše zeptat. Ona mi odpoví. Psi ale na druhou stranu nikdy neodpoví tak, jak bychom si přáli: neodpoví ve větách s důležitými body zvýrazněnými tučným písmem. Ale když budeme vnímat, pak jednoduše odpoví.

Například je v depresi pes, který vás s povzdechem sleduje odcházet do práce? Je pes, který je zavřený přes den doma, pesimistický? Nudí se? Nebo si jen tak líně vydechl a připravuje se na spánek?

Některé chytře navržené současné pokusy předpokládají, že se naučíme mentálním zkušenostem zvířete, pokud budeme sledovat jeho chování. Výzkumníci sice nepoužívali psy, ale staré známé laboratorní objekty, výzkumné krysy. Chování krys v klecích je zřejmě největším zdrojem psychologických znalostí. Ve většině případů není krysa objektem zájmu: výzkum se nezabývá „krysou“ jako takovou. Překvapivě u většiny výzkumů bývá objektem zájmu člověk. Teorie říká, že krysy se učí a pamatují si za využití stejného mechanismu jako lidé – ale krysy se ve snaze získat odpovědi snadněji chovají v malých krabicích v podmínkách omezených stimulů. A miliony odpovědí od milionů laboratorních krys nám poskytly mnoho informací k pochopení lidské psychologie.

Ale krysy samy o sobě jsou také nesmírně zajímavé. Lidé, kteří s krysami v laboratořích pracují, někdy popisují jejich depresivní nebo naopak bujné povahy. Některé krysy jsou líné, jiné veselé, některé jsou pesimistické, některé optimistické. Vědci vzali dvě z těchto charakteristik – pesimismus a optimismus – a dali jim pracovní definice: definice chování, které nám umožní určit, zda jsou mezi krysami viditelné rozdíly. Místo jednoduchého vztažení na to, jak vypadá pesimistický člověk, se můžeme ptát, jak můžeme podle chování rozpoznat pesimistickou krysu od optimistické.

Tudíž bylo zkoumáno chování krys, ne abychom se dozvěděli něco o našem chování, ale proto, abychom se dozvěděli něco o krysách: o krysích preferencích a krysích emocích. Subjekty byly umístěny v omezeném prostředí: některé části prostředí byly neočekávané, podestýlka, další zvířata, rozvrh světla a tmy, všechno se neustále měnilo. Další prostředí bylo stabilní a předvídatelné. Navrhovaný pokus vycházel ze skutečnosti, že pokud mají krysy v uzavřených klecích málo co dělat, rychle se naučí spojovat si nové události se simultánně se vyskytujícími jevy. V tomto případě se krysám do klece pustil určitý tón. Byl to signál pro zmáčknutí páčky: po zmáčknutí páčky se krysám nasypalo granulované krmení. Když zazněl jiný tón a krysy zmáčkly páčku, ozval se nepříjemný zvuk a žádné jídlo se neobjevilo. Tyto krysy se stejně spolehlivě jako spousta krys před nimi rychle naučily této asociaci. Běžely ke krmítku pouze v případě, že se ozval ten správný zvuk; stejně jako děti, které vybíhají, jakmile zaslechnou zvuk zmrzlinářského auta. Všechny krysy se to naučily velice snadno. Ale jakmile se krysám přehrál nový zvuk, další tón odlišný od již naučených, vědci zjistili, že v tu chvíli záleží na prostředí, v jakém krysy byly. Ty, které byly v klidném, předvídatelném prostředí, si nový zvuk přeložily jako jídlo. Ty, které byly v proměnlivém prostředí, ne.

Tyto krysy se naučily optimismu, nebo pesimismu. Sledovat krysy z klidného prostředí, jak při každém novém zvuku horlivě vyskakují, znamená sledovat optimismus v akci. Malé změny v prostředí byly dostatečné na to, aby podnítily velké změny v životních postojích. Intuice pracovníků s laboratorními krysami ohledně jejich změn nálad může být naprosto přesná.

Naši intuici o psech můžeme podrobit stejné analýze. O jakémkoli polidšťování, které používáme k popisu našich psů, si můžeme položit dvě otázky: Za prvé: existuje přirozené chování, ze kterého se toto jednání mohlo vyvinout? A za druhé: když tento údajný antropomorfický znak pečlivě rozebereme, co nám vlastně říká?

Psí polibky

Olizování je pro mou fenu způsobem kontaktu, jako kdyby mi podávala ruku. Přivítá mě doma, a když se k ní sehnu, olizuje mi obličej. Když usnu v křesle, olizováním ruky mě probouzí. Po běhání mi olizováním čistí nohy od zbytku soli. Když vedle mě sedí, předními tlapami si přidrží moji ruku a otvírá mi pěst, aby mohla olizovat měkkou teplou dlaň. Miluji to.

Často slýchávám, jak majitelé psů považují psí polibky, když se vracejí domů, za projev lásky. Tyto „polibky“ jsou olizování: uslintané olizování tváře, cílené, důkladné olizování rukou, okázalé leštění končetin jazykem. Přiznám se, že i já olizování svého psa považuji za projevy náklonnosti. „Náklonnost“ a „láska“ ale nejsou pouze rysem poslední doby, kdy se společnost ke zvířatům chová jako k „malým lidem“: obouvá jim za špatného počasí boty, dává jim kostým na Halloween a posílá je na pobyty do lázní. Dávno před tím, než se objevily první školky a hotely pro psy, popisoval Charles Darwin (a jsem si celkem jistá, že ten svého psa za čarodějnici nebo skřítka nikdy nepřevlékal) to, jak ho jeho psi olizují. Byl si jistý významem, že psi „mají okouzlující způsob projevu své náklonnosti, zejména olizováním tváře nebo rukou svého pána“. Měl Darwin pravdu? Já cítím, že polibky jsou projevem náklonnosti, ale jsou to projevy náklonnosti i pro psa?

Nejdříve špatná zpráva: vědci studující divoké psovité šelmy – vlky, kojoty, lišky a další divoké psy – zjistili, že štěňata olizují obličej a čumák své matky, když se vrátí zpět do doupěte z lovu – aby jim vydávila pozřenou potravu. Olizování kolem tlamy je zřejmě spouštěcím signálem, který ji stimuluje k vyzvracení částečně natráveného masa. Jak zklamaný musel být můj pes, když jsem mu ani jednou nevyzvracela napůl stráveného králíka.

Kromě toho jsou naše ústa pro psy velice chutná. Stejně jako vlci a lidé mají psi chuťové receptory na slanou, sladkou, hořkou a kyselou chuť – a navíc ještě na chuť připomínající houbovo-řasové aroma, jaké třeba cítíme v dochucovadlech s glutamáty. Jejich vnímání sladkosti je trochu jiné než u nás. U psů sůl podtrhuje zážitek ze sladké chuti. Psi mají zejména mnoho receptorů na sladké, i když určitá sladidla – sacharóza a fruktóza – receptory aktivují více než jiné, například glukóza. U všežravců se receptory přizpůsobují tak, aby rozlišili zralé a nezralé plody. Zajímavé je, že ani sůl nenastartuje receptory na jazyku u psů stejně jako u lidí. (Existují dokonce neshody, zda psi vůbec mají specifické receptory pro slanou chuť). A netrvalo mi dlouho, než jsem si spojila olizování obličeje mým psem s dobou, kdy jsem snědla určité jídlo.

Teď dobré zprávy: chování, kdy olizování úst sloužilo jako žádost o potravu – pro nás „polibků“ – se modifikovalo do ritualizovaného pozdravu. Jinými slovy již neslouží pouze jako požadavek na jídlo; teď slouží ke zdravení. Psi a vlci si olizují čumáky, když vítají dalšího člena zpátky domů, aby zjistili, kde byl nebo co dělal. Matky svá štěňata olizováním nejen čistí, ale také se s nimi vítají, když jsou pryč, i kdyby jen na malou chvíli. Mladý nebo bojácný pes může olizovat čumák nebo jeho okolí většímu psovi nebo psovi, ze kterého má strach, aby ho uklidnil. Psi, kteří se znají, si mohou na procházce olizovat čumáky, když se náhodou setkají. Může to fungovat jako způsob potvrzení, že pach, který cítí ze psa naproti nim, patří opravdu tomu, koho měli na mysli. Protože tyto „olizovací pozdravy“ jsou většinou doprovázeny vrtěním ocásků, hravě otevřenými tlamami a obecnou radostí, dalo by se říci, že olizování je způsobem projevu radosti, že jste se vrátili domů.

Psí-cholog

Stále mluvím o tom, že Pump se dívá chápavě nebo že se cítí spokojená nebo náladová. Tato slova něco zachycují pro mě, ale nedělám si iluze, že se vztahují k jejím zkušenostem. Stále miluji, když mě olizuje, ale také jsem ráda, že vím, co to znamená pro ni.

Když si představíme psí životní prostředí, budeme schopni zpochybnit i další způsoby polidšťování – třeba, že má náš pes výčitky svědomí, když nám rozkousal botu; nebo že se nám štěně pomstilo roztrháním nové šály Hermes – a nahradit je pochopením psa. Snažit se pochopit pohled psa je jako stát se antropologem v cizí zemi – v zemi obydlené pouze psy. Možná nám unikne přesný překlad každého zavrtění ocáskem nebo štěknutí, ale už jen pohled zblízka napoví překvapivé množství informací. Tak se podívejme zblízka, co domorodci dělají.

V následujících kapitolách budeme brát v úvahu mnoho dimenzí, které ovlivňují psí životní prostředí. První dimenze je historická: jak se psi vyvinuli z vlků a jak se jim podobají a nepodobají. Rozhodnutí, která jsme při chovu psů udělali, vedla k určitým úmyslným plánům a neúmyslným následkům. Další dimenze vychází z anatomie: smyslové možnosti psů. Musíme si uvědomit, co psi cítí, vidí a slyší. A jestli existují i další způsoby, jak mohou vnímat svět. Musíme si představit pohled na svět z výšky šedesáti centimetrů a s tak vyvinutým čenichem. Nakonec nás psí tělo dovede až k psímu mozku. Podíváme se na psí poznávací schopnosti, jejichž znalost nám pomůže překládat jejich chování. Společně nám kombinace těchto dimenzí poskytne odpovědi na otázky, co si psi myslí, vědí a chápou a nakonec poslouží jako stavební kostky pro vědecký i kreativní vstup do psí bytosti – a sami se tak na chvíli staneme psem.

3 Naprosto jasné mi to bylo jednoho dne, kdy jsem sbírala údaje o chování bílých nosorožců. V parku typu safari mají tato zvířata relativně volnou možnost pohybu a návštěvníci cestují vláčky kolem velkých oplocených prostor. Já jsem stála v úzkém pruhu trávy mezi dráhou vláčku a plotem a sledovala jsem typický den společenského života nosorožců. Jak se blížil vláček, nosorožci přestali se vším, co právě dělali, a shromáždili se do obranného chumlu: stáli zadky u sebe a hlavami vytvářeli tvar růžice. Jsou to mírumilovná zvířata, ale mají celkem špatný zrak a snadno se vyplaší, když cítí, že se něco blíží. Spoléhají také jeden na druhého a hlídkují. Vláček zastavil a všichni zírali na nosorožce, kteří, jak řekl průvodce, „nedělají nic“. Řidič se rozjel a nosorožci se vrátili ke své běžné činnosti.

4 Je to podobné tomu, na co přišli behavioristé při výzkumu, kdy laboratorní psy vystavovali elektrickým šokům v místnosti, ze které nebylo úniku. Později, když psy přemístili do místnosti, ze které byl jasně patrný únikový východ, a znovu je vystavili šokům, psi prokazovali naučenou bezmocnost : nesnažili se šokům uniknout útěkem. Místo toho ztuhli na jednom místě a vypadali smířeni s osudem. Výzkumníci psy nejprve naučili podřízenosti a přijímání nemožnosti kontroly situace. (Později nutili psy, aby se znovu naučili tyto únikové reakce a šoky ukončili.) Naštěstí dny podobných experimentů, kdy jsme museli psy podrobovat šokům, abychom zjistili jejich reakce, jsou pryč.

Patřík domu

Čeká na prahu v kuchyni. Pump nějak přesně ví, kde je „ven z kuchyně“. Tady se rozvalí, a když přinesu jídlo na stůl, ztratí se a jde se podívat, jestli něco neupadlo. U stolu pak dostane od všeho kousek – a vyzkouší úplně všechno, co dostane, i kdyby to měla jen převalit v tlamě a vyplivnout na zem. Nemá ráda rozinky. Ani rajčata. Hroznové víno zvládne, když se jí podaří jej zuby rozdělit na dvě šťavnaté poloviny – pak ho rozvážně žvýká, jako kdyby bojovala s velikým nebo tvrdým předmětem. Všechny konce mrkví dostává ona. Chytne stonky brokolice a chřestu a jemně si je přidržuje. Přitom mě neustále sleduje, jestli náhodou nemám něco jiného. Pokud ne, dojde ke koberci, lehne si a žvýká.

Knihy o výcviku psů často trvají na tom, že „pes je zvíře“: to je sice pravda, ale ne úplně. Pes je zvíře domestikované, což je výraz, který vznikl ze slov znamenajících „patřící k domu“. Psi jsou zvířata, která patří k domům. Domestikace je varianta procesu evoluce, kde výběr neprobíhal pouze přírodními silami, ale roli v něm hrál člověk. Člověk, který měl záměr přivést psy do svého domova.

Abychom mohli pochopit, jaký je vlastně pes, musíme si uvědomit, odkud přišel. Jako člen čeledi psovitých je pes domácí vzdáleně příbuzný s kojoty a šakaly, psy dingo a dhouly, s liškami a divokými psy.5 Pes ale pochází z jedné starověké linie psovitých, ze zvířat, která zřejmě nejvíce připomínají dnešního šedého vlka. Když vidím, jak delikátně Pumpernickel vyplivne rozinku, v žádném případě v ní nevidím vlka, který je schopný napadnout a roztrhat losa.6 Existence tvora, který trpělivě čeká u dveří kuchyně a pak neohrabaně ožvykuje mrkev, je na první pohled naprosto neslučitelná s představou zvířete, které je v první řadě věrné samo sobě, které je plné napětí a využívá zejména sílu.

Okusovači mrkve se z vrahů losů vyvinuli díky dalšímu zdroji: díky nám. Tam, kde příroda zkusmo „vybírá“ určité vlastnosti k přežití druhu, naši lidští předkové vybírali vlastnosti – fyzické a charakterové –, které vedly nejen k přežití, ale i k všudypřítomnosti současného psa, psa domácího. Vzhled zvířete, chování, přednosti; jeho zájem o lidi a zájem o naši pozornost: to je zejména výsledkem domestikace. Současný pes je dobře vytvořený živočich. Jen některé z jeho znaků byly úplně náhodné.

Jak vytvořit psa: postupný návod

Chcete si vytvořit psa? Tady máme několik nutných ingrediencí. Budete potřebovat vlky, lidi, trochu interakce a vzájemné tolerance. Řádně promícháme a počkáme... několik tisíc let.

Nebo si jako ruský genetik Dimitrij Beljajev jednoduše najdete smečku odchycených lišek a začnete je výběrově množit. V roce 1959 začal Beljajev s projektem, který nám poskytl spoustu drahocenných informací o tom, jak zřejmě probíhala původní domestikace. Místo pozorování psů a odhadování, jak to původně bylo, zkoumal jiný druh společenských psovitých šelem a dále je množil. Stříbrná sibiřská liška byla v polovině dvacátého století malé, divoké zvíře, velice populární mezi obchodníky s kožešinami. Chovaly se v ohradách pro svoji srst, která je dlouhá a jemná. Lišky nebyly ochočené, ale žily v zajetí. A Beljajev z nich i se zkrácenou verzí našeho receptu neudělal sicepsy, ale kupodivu něco velice blízkého psům.

I přesto, že liška obecná nebo stříbrná liška jsou vzdáleně psům příbuzné, nikdy předtím nebyly domestikované. I přes svou evoluční příbuznost nejsou kromě psů žádné jiné psovité šelmy plně domestikované: domestikace se neděje spontánně. Beljajev ale dokázal, že se domestikace může odehrát relativně rychle. Začal se 130 liškami, selektivně volil ty, které podle jeho popisu byly „nejochočenější“. Ve skutečnosti ale volil lišky, které byly vůči člověku nejméně bojácné nebo agresivní. Lišky byly v klecích, takže agresivita byla minimální.

Beljajev přistoupil ke všem klecím a všem liškám nabídl z ruky jídlo. Některé ho chtěly kousnout, jiné se před ním schovaly. Některé si jídlo zdráhavě vzaly. Některé si ale vzaly jídlo a nechaly se pohladit, aniž by utekly nebo vrčely. Jiné si vzaly jídlo, vrtěly se a kňučely a měly zájem o interakci. Právě tyto lišky si Beljajev vybral. Nějakou přirozenou změnou jejich genetického kódu byla tato zvířata k lidem vstřícnější, méně bázlivá a jevila o lidi zájem. Žádná z lišek nebyla trénována; všechny měly minimální kontakt s lidmi, kteří se o ně starali, krmili je a čistili jim během jejich krátkého života klece.

Tyto „krotké“ lišky se dále množily a jejich mláďata byla testována znovu stejným způsobem. Ty nejkrotší lišky se dále množily, jakmile dosáhly správného věku. A stejně tak další generace mláďat. Beljajev ve své práci pokračoval až do smrti a program stále pokračuje. Po čtyřiceti letech tři čtvrtiny populace lišek výzkumníci nazývají „domestikovanou elitou“. Nejenže přijímají kontakt s lidmi, ale o kontakt s lidmi se samy snaží: „kňučí, aby přilákaly pozornost, a očuchávají a olizují“... stejně jako psi. Výsledkem programu je domestiková liška.

Pozdější genotypový průzkum ukázal, že Beljajevova liška a divoká stříbrná liška se liší ve čtyřiceti genech. Je neuvěřitelné, že výběrem jednoho charakterového rysu se během pouhého půl století genom změnil. A s touto genetickou změnou přišel počet překvapivě známých fyzických změn: některé z lišek pozdějších generací měly strakatou, flekatou srst, kterou pozná každý milovník psů. Mají schlíplé uši a ocásky zatočené nahoru. Hlavy jsou širší a čumáky kratší. Jsou neuvěřitelně roztomilé.

Všechny tyto fyzické vlastnosti se projevily, jakmile byl zvolen jeden konkrétní rys chování. Není to chování, co ovlivňuje tělo; obojí je běžným výsledkem určitého genu nebo skupiny genů. Jeden znak chování není způsobován geny, ale je s nimi více či méně spojený. Pokud například něčí genetická výbava vede k tomu, že má velmi vysokou hladinu stresového hormonu, neznamená to, že dotyčný bude permanentně ve stresu. Ale znamená to, že má nižší práh pro nástup klasické stresové reakce – zvýšený puls, zrychlené dýchání, zvýšená potivost a tak dále, a to i v souvislostech, kdy jiná osoba stresovou reakci nemá. Řekněme, že taková osoba třeba křičí na svého psa, když do ní v parku narazí. Křik na ubohé štěně není samozřejmě geneticky vynucený – geny nerozeznají psí park, dokonce ani štěně – ale neurochemie dané osoby tvořená jejími geny způsobí takovou reakci, když se vyskytne určitá situace.

A podobně to je i s liškami podobnými psům. Když si vezmeme, co geny dělají,7 dokonce i malá změna v genu – která se projeví o chviličku později, než by jinak mohla – může změnit pravděpodobnost jak určitého chování, tak určité formy fyzického vzhledu. Beljajevovy lišky dokazují, že několik jednoduchých vývojových rozdílů může mít široké dopady: jeho lišky například otevírají dříve oči a první projevy strachu vykazují později, spíše jako psi než jako divoké lišky. To jim poskytuje delší časový prostor, aby mohly navázat vztah s tím, kdo o ně pečuje – například s lidským výzkumníkem ze Sibiře. Hrají si společně i po tom, co dosáhnou dospělosti, takže mají více prostoru na delší a komplexnější socializaci. Vůbec nezáleží na tom, že se lišky vyvinuly z vlků před deseti až dvanácti miliony let; po čtyřiceti letech cíleného množení se projevují domestikovaně. Stejné důsledky by to možná mohlo mít i pro ostatní masožravce, které si vezmeme pod křídla a do našich domovů. Genetické změny je přiblíží tomu, že budou podobní psům.

Jak se z vlků stali psi

Historie psů začíná mnohem dříve, než na vlky upřel člověk zrak jako na své možné společníky.

Vlci jsou vlastně psi před „dodáním vybavení“. Po domestikaci se psi stali celkem jinými zvířaty.8 Když se ztratí psí miláček, možná o samotě nepřežije ani několik dní. Na rozdíl od psů kombinace anatomie, instinktů a společenskosti dělá z vlků zvířata velice adaptabilní. Tyto psovité šelmy můžeme najít v naprosto rozdílných prostředích: v pouštích, v lesích, na ledě. Ve většině případů žijí vlci ve smečkách s jedním párem, který se množí, a s dalšími mladšími, většinou příbuznými vlky, jejichž počet může být od čtyř až do čtyřiceti. Smečka spolupracuje a rozděluje si úkoly. Starší vlci mohou pomáhat s výchovou malých štěňat, celá smečka spolupracuje při lovu na velkou zvěř. Jsou velice teritoriální a spoustu času tráví vymezováním a bráněním svých hranic.

Uvnitř některých z těchto hranic se před desítkami tisíc let začali objevovat lidé druhu Homo sapiens, který nebyl již tak kočovný jako jeho předchůdci, a začali si vytvářet osady. Ještě před tím, než začal člověk se zemědělstvím, objevily se interakce mezi ním a vlky. Jak přesně tyto interakce probíhaly, můžeme zatím pouze spekulovat. Jedna teorie tvrdí, že lidské celkem uzavřené komunity začaly produkovat poměrně velké množství odpadu, včetně jídla. Vlci, kteří požírají odpadky stejně dobře jako loví, rychle zjistili, že tyto odpadky mohou být zdrojem potravy. Ti nejstatečnější z vlků přemohli strach z těchto nových, holých zvířat a začali se živit odpadky v blízkosti lidských obydlí. Tímto způsobem začal náhodný přirozený výběr těch jednotlivců, kteří měli z člověka nejmenší strach.

Postupem času lidé začali tolerovat vlky, možná si i vzali pár štěňátek k sobě na hraní nebo v chudších dobách na jídlo. Generace za generací měli klidnější vlci na pokraji lidské společnosti větší naději na budoucnost. Nakonec lidé začali vědomě množit ta zvířata, která se jim líbila. To je první krok k domestikaci, k přeměně zvířat k našemu obrazu. Se všemi druhy se tento proces děje obvykle postupně pozvolnou asociací s člověkem, kterou se další generace stávají více a více ochočené. Nakonec se od svých divokých předchůdců stanou odlišnými jak v chování, tak ve vzhledu. Domestikaci tudíž předchází nahodilý výběr zvířat, která jsou nablízku, užitečná nebo atraktivní a jsou poblíž hranice lidské společnosti. Další krok postupu vyžaduje již silnější záměr. Zvířata, která jsou méně užitečná nebo se lidem nelíbí, se opouštějí nebo likvidují nebo se z lidské blízkosti vyženou. Tímto způsobem vybíráme zvířata, která se snáze podrobí dalšímu šlechtění. Nakonec to, co je nám asi nejznámější – domestikace – zahrnuje rozmnožování zvířat kvůli specifickým vlastnostem.

Archeologické důkazy poukazují na první domestikované vlky – psy v období před deseti až čtrnácti tisíci lety. Pozůstatky psů byly nalezeny v jámách s odpadky (ukazují na jejich využití buď k jídlu, nebo jako vlastnictví) a v pohřebištích, kde jejich kostry ležely vedle koster lidských. Další badatelé se domnívají, že psi se s člověkem spojovali ještě mnohem dříve, možná před desítkami tisíc let. Existují genetické důkazy ve formě mitochondriálních vzorků DNA^9 již z doby před 145 000 lety, s nepatrnými rozdíly mezi čistými vlky a těmi, ze kterých se později vyvinuli psi. Ty druhé bychom mohli nazývat průkopníky domestikace, protože změnili své chování tak, že povzbudili zájem lidí o svůj druh. V době, kdy se lidé objevili, již byli vlci na domestikaci připraveni. Vlci, které si lidé vzali k sobě, byli pravděpodobně již méně lovci a spíše se živili odpadky; byli méně dominantní a menší než původní vlci a také byli krotší. Celkově byli méně vlčí. Proto si v prvotním vývoji starověkých civilizací, tisíce let před domestikací jakýchkoliv jiných zvířat, lidé vybrali toto jedno zvíře a vzali je do svých vesnic.

Tyto původní psy by si nikdo nespletl s žádným členem jedné ze stovek v současnosti uznávaných plemen. Malá výška jezevčíků, placatý čumák mopse – to všechno jsou výsledky až mnohem pozdějšího selektivního rozmnožování. Většina plemen, tak jak je známe dnes, vznikla během posledních několika set let. Tito původní psi zdědili sociální vlastnosti a zvědavost svých vlčích předků, které pak využívali při spolupráci s člověkem i v chování k sobě navzájem. Ztratili určité tendence k životu ve smečce, neboť jako sběrači odpadků nepotřebovali sklony ke skupinovému lovu. Když můžete žít a žrát o samotě, pak už není ani tak důležitá hierarchie. Zůstali společenští, ale ne v sociální hierarchii.

Změna z vlka na psa byla pozoruhodná svou rychlostí. Lidem trvalo téměř dva miliony let, než se změnili z Homo habilis na Homo sapiens, ale vlci se změnili ve psy ve zlomku té doby. Domestikace zrcadlí to, co příroda prostřednictvím přirozeného výběru uskutečňuje přes stovky generací: je to jako umělý výběr, který zrychlí čas. Psi byli prvními domestikovanými zvířaty a v určitém směru byli největším překvapením. Většina domestikovaných zvířat totiž nejsou predátoři. Predátor není právě nejlepší volbou pro něco, co si chcete vzít domů: nejen, že je složité obstarávat potravu pro masožravce, ale navíc riskujete, že jako potrava skončíte sami. A i přesto, že právě to z nich může udělat (a udělalo) dobré pomocníky při lovu, jejich hlavní rolí během posledních stovek let nebylo pracovat, ale především být přítelem a důvěrníkem, který nesoudí.

Vlci však mají znaky, které je předurčily jako skvělé kandidáty pro umělý výběr. Postup upřednostňuje sociální zvířata, jejichž chování je flexibilní, jsou schopná přizpůsobit své chování různým situacím. Vlci se rodí do smečky, ale zůstávají v ní jen do několika let věku: pak smečku opouštějí a hledají partnera, vytvářejí novou smečku nebo se připojí ke smečce již existující. Tento druh přizpůsobivosti při změně statusu a rolí je vhodný zejména při setkání s novou sociální jednotkou včetně lidské. V rámci smečky nebo při stěhování mezi smečkami musí být vlci pozorní k náladám ostatních členů skupiny – stejně jako psi musí být pozorní k náladám svých majitelů a být citliví k jejich chování. Původní vlci – psi by pro první lidské osadníky asi nebyli přínosní, takže si jich museli cenit z nějakého důvodu – například jako společníky. Otevřenost těchto psovitých šelem jim umožnila přizpůsobit se nové smečce: smečce, která zahrnovala i bytosti úplně jiného druhu.

Ne-vlčí

A tak do toho jeden z vlčích předchůdců vlků a psů skočil rovnýma nohama, lelkoval poblíž lelkujících lidí, až se ho nakonec někdo ujal. A pak ho začali místo vrtochů přírody upravovat ke svým představám lidé. Proto je srovnání dnešních vlků se psy tak zajímavé: mají mnoho společných znaků. Současný vlk není předchůdce psa; i přesto, že vlci a psi mají společné předky. I současný vlk je v mnohém jiný než původní vlci. Rozdíly mezi vlky a psy jsou pravděpodobně dané jednak vlastnostmi, kvůli kterým si lidé původní vlky vzali k sobě, jednak dalším množením, které lidé s vlky v průběhu času prováděli.

A rozdílů je mnoho. Některé jsou vývojové: například štěňata psů neotvírají oči dříve než ve dvou nebo více týdnech. Štěňata vlků otvírají oči v deseti dnech. Na tento malý rozdíl navazují další. Obecně se psi vyvíjejí pomaleji fyzicky i chováním. Velké vývojové milníky – chůze, nošení předmětu v tlamě, první kousací hry – u psů obecně přicházejí později než u vlků.10 Tyto malé rozdíly se rozvíjejí až do velkých: znamená to, že doba socializace je jiná u psů a u vlků. Psi mají více času na to naučit se něco o ostatních a zvyknout si na předměty ve svém prostředí. Když se psi setkají s jinými živočichy – lidmi, opicemi, králíky, kočkami – během několika prvních měsíců života, vytvoří si k nim náklonnost a budou je preferovat před ostatními druhy. Často při tom zapomenou na dravost nebo strach, které bychom očekávali, že mohou cítit. Tomu se říká citlivé nebo kritické období sociálního učení. Během této doby se pes učí, kdo je pes, spojenec nebo cizinec. Je to doba, kdy jsou nejcitlivější na naučení toho, kdo je jejich vrstevník, jak se mají chovat a jaké jsou vztahy mezi událostmi. Vlci mají mnohem kratší období na to, aby se naučili rozlišit, kdo je známý a kdo je nepřítel.

Existují i rozdíly v sociální organizaci: psi nevytvářejí skutečné smečky. Místo toho se živí malou kořistí samostatně nebo souběžně nebo ji takto loví.11I přesto, že při lovu nespolupracují, jsou spolupracující. Například lovečtí psi nebo asistenční psi se učí jednat synchronicky se svým majitelem. Pro psy je socializace v lidském světě přirozená; pro vlky ne. Vlci se přirozeně učí lidem vyhýbat. Psi jsou členy lidské sociální skupiny společně s dalšími psy a lidmi. Psi bývají, podobně jako děti, nejoddanější tomu, kdo se o ně stará jako první nebo nejvíce. Když jsou od té osoby odděleni, prožívají stres, a když se tato osoba vrátí, o to více ji vítají. I přesto, že vlci ostatní členy smečky při návratu také zdraví, nevykazují náklonnost k určitému členu. Pro zvíře žijící mezi lidmi dává taková náklonnost smysl. Pro zvíře žijící ve smečce to platí méně.

Fyzicky se psi a vlci liší. I přesto, že jsou to stále čtyřnozí všežravci, rozpětí velikostí a staveb těla u psů je velmi rozmanité. Žádná jiná šelma psovitá nebo jiný druh nevykazují takovou různorodost stavby těla v rámci jednoho druhu – od dvoukilových papilonů po stokolivé novofundlanďáky, od štíhlých psů s dlouhými čumáky a dlouhými tenkými ocásky až po zavalité psy s krátkými čumáky a pahýly ocásků. Nohy, uši, oči, čumáky, ocasy, srst, břicho, v tom všem se mohou psi měnit a stále ještě zůstat psy. Naproti tomu velikost vlků je jako u většiny divokých zvířat v určitém prostředí celkem spolehlivě jednotná. Ale dokonce i „průměrný“ pes – něco podobného ukázkovému kříženci – je od vlka rozeznatelný. Psí kůže je silnější než vlčí, zatímco oba mají stejný počet a typ zubů, psí zuby jsou menší. Celá hlava je u psa menší než u vlka: přibližně o dvacet procent. Jinými slovy, v případě psa a vlka přibližně stejné velikosti má pes o mnoho menší lebku – a tím pádem i menší mozek.

O tomto údaji se často hovoří. Možná v souvislosti s již překonaným tvrzením, že velikost lebky ukazuje na intelekt. Hovořit o velikosti mozku ve spojitosti s inteligencí je chybné, důležitá je kvalita mozku. Komparativní studie mezi psy a vlky založené na řešení problémů původně potvrzovaly, že psi jsou méně inteligentní než vlci. Vlci odchovaní v zajetí, kteří prošli testem schopnosti naučit se určitý úkol – vytáhnout z množství lan tři lana v určitém pořadí – byli rozhodně úspěšnější než psi. Vlci se rychleji naučili lana tahat a byli i úspěšnější v naučení pořadí, v jakém lana vytáhnout. (Také rozcupovali na kousky mnohem více lan než psi, i když zde vědci mlčí o tom, co to vypovídá o jejich inteligenci). Vlci jsou rovněž skvělí v unikání z uzavřených klecí, zatímco psi ne. Většina výzkumníků psovitých šelem se shoduje, že vlci věnují fyzickým objektům více pozornosti než psi a s těmito objekty schopněji manipulují.

Z takových výsledků vycházejí názory, že mezi vlky a psy jsou patrné rozdíly ve vnímání v tom smyslu, že vlci jsou bystrými řešiteli problémů, zatímco psi jsou jelimánci. Ve skutečnosti ale teorie kolísaly od toho, že inteligentnější jsou psi, k tomu, že jsou to naopak vlci. Věda je většinou závislá na kultuře, kde je praktikována, a tyto teorie poukazují na dříve převládající názory o zvířecích myslích. Sesbíraná data ohledně psího a vlčího chování nicméně vedou k tomu, že rozdíly jsou nepatrné. Vypadá to, že vlci jsou lepší v řešení určitého druhu fyzických úkolů. Některé z těchto dovedností se dají vysvětlit sledováním jejich přirozeného chování. Proč se vlci tak rychle naučili úkol s taháním lan? Ve svém přirozeném prostředí provádějí spoustu chytání a tahání (třeba kořist). Určité rozdíly se dají vysvětlit tím, že životní požadavky na psa jsou nižší. V lidském světě již psi nepotřebují určité schopnosti, které by potřebovali k přežití o samotě. A jak uvidíme později, to, co psům chybí ve fyzických schopnostech, dohánějí ve schopnostech jednání s lidmi.

A naše oči se setkaly...

Mezi těmito dvěma druhy je poslední rozdíl, který může působit jako drobný. Tato malá odchylka v chování mezi psy a vlky má ale výrazné dopady. Rozdíl je v tom, že psi se nám dívají do očí.

Psi vyhledávají oční kontakt a dívají se po nás, aby získali informace – o umístění jídla, o našich emocích, o tom, co se bude dít. Vlci se očnímu kontaktu vyhýbají. U obou druhů může být oční kontakt výhrůžkou: zíráním trváme na autoritě. U lidí je to stejné. Když jsem vyučovala psychologii, zadala jsem svým studentům jednoduchý pokus. Měli za úkol snažit se o oční kontakt (a vydržet) se všemi lidmi, které na škole potkali. Jak studenti, tak ti, které potkávali, se chovali pozoruhodně stejně: všichni se nemohli dočkat, až se oční kontakt přeruší. Pro studenty to bylo stresující a velká část z nich se přiznala, že jsou stydliví: hlásili, že i když měli s někým udržet oční kontakt jen pár vteřin, srdce jim divoce bušilo a potili se. Na místě vymýšleli složité příběhy, které by vysvětlily, proč se někdo ihned podíval stranou a někdo pohledem vydržel o půl vteřiny déle. Ve většině případů se jejich pohled setkal s tím, že ostatní pohledem uhnuli. V dalším podobném experimentu se ověřuje tendence našeho druhu sledovat pohled ostatních. Student jde směrem k jakémukoliv veřejnému, přístupnému objektu – budova, strom, místo na chodníku – a upřeně se dívá na jeden bod objektu. Jeho partner, další student, stojí opodál a tajně zaznamenává reakce kolemjdoucích. Pokud není dopravní špička nebo neprší, ohlašovali zjištění, že alespoň někteří lidé se na místě zastaví a následují zvědavě jejich pohled na to fascinující místo na chodníku: určitě tam něco musí být.

Pokud se nám toto chování nezdá překvapivé, pak je to proto, že je tak lidské: my se díváme. Psi se také dívají. I přesto, že zdědili určitou nechuť k tomu udržovat oční kontakt příliš dlouhou dobu, psi mají vrozené sledovat naše tváře a hledat v nich informace, ujištění, radu. Nejen, že nám to dělá radost – na tom, když se díváte svému psovi hluboko do očí, je něco uklidňujícího – je to také výborný způsob, jak s lidmi vyjít. Jak uvidíme v dalších částech této knihy, slouží rovněž jako základ jejich schopností sociálního cítění. My nejen, že se vyhýbáme očnímu kontaktu s cizími lidmi, ale spoléháme na oční kontakt u blízkých lidí. I v kradmém, tajném pohledu je ukryta informace; pokud je oční kontakt delší a vzájemný, pak má vážný význam. Pro normální lidskou komunikaci je oční kontakt nutností.

Možná právě proto byla schopnost psů vyhledat náš pohled jedním z prvních kroků k jejich domestikaci: vybrali jsme si ty, kteří se na nás dívali. Ale to, co jsme se psy začali dělat poté, je divné. Začali jsme je upravovat.

Atraktivní psi

Na cedulce na kleci měla napsáno „Kříženec labradora“. Každý pes v tomto útulku byl kříženec labradora. Ale jsem si jistá, že Pump měla v původu kokršpaněla: měla černou, hedvábnou srst a útlou kostru; její obličej lemovaly sametové uši. Ve spánku vypadala jako medvídě. Brzy jí začaly růst dlouhé chlupy na ocase: takže bude zlatý retrívr. Pak jemné kudrlinky na spodní straně jejího břicha zpevněly, spodní čelist se rozšířila: tak jo, bude to vodní pes. Jak dospívá, její břicho roste, až začíná mít tvar pevného soudku – takže nakonec je to labrador. Z jejího ocasu se stává vlajka, kterou budu muset zastřihávat – je to kříženec labradora a zlatého retrívra. Jednu chvíli je naprosto v klidu a další sprintuje jako šílená – je to pudl. Je kudrnatá a má kulaté bříško: vypadá to, jako kdyby si ovčácký pes odskočil do křoví s krásnou ovcí. Ona je prostě svá.

Původní psi byli kříženci v tom smyslu, že nepocházeli z kontrolovaného rodokmenu. Ale mnoho psů, které máme, ať čistokrevných, nebo ne, se vyvinulo po stovkách let ze striktně kontrolovaného chovu. Následkem tohoto chovu je vznik dalších poddruhů s rozdílnou tělesnou stavbou, velikostí, délkou života, temperamentem^12a schopnostmi. Společenský norvičský teriér, vysoký dvacet pět centimetrů a vážící pět kilogramů, je přibližně těžký jako hlava klidného, laskavého, obrovského novofundlanďáka. Hoďte některým psům míček a jen se na vás zděšeně podívají, ale border kolii nemusíte prosit dvakrát.

Známé rozdíly mezi moderními plemeny nejsou vždy výsledkem záměrného výběru. Některé typy chování a fyzické znaky se vybírají – nošení úlovků, malý vzrůst, kudrnatý ocas – a některé se jen tak bezděčně přidají. Skutečnost při šlechtění je totiž taková, že geny s vlastnostmi a chováním se vyskytují ve skupinách. Pokud budete po generace chovat psy kvůli speciálně dlouhým uším, možná zjistíte, že mají i další společné charakteristiky: silný krk, smutný pohled, silné čelisti. Lovečtí psi, kteří jsou chováni, aby běhali rychle nebo daleko, mají dlouhé nohy – délka jejich nohou se rovná šířce jejich hrudníku (u huskyho) nebo je větší (u chrtů). Naopak u psů, kteří stopují (třeba jezevčík), jsou nohy mnohem kratší než šířka hrudníku. Podobně pokud vybereme jeden znak chování, bezděčně volíme i další, které jej doprovázejí. Chovejte psy, kteří jsou velice citliví na pohyb – kteří mají pravděpodobně v sítnici nadbytek fotoreceptorů – a možná také získáte psa, u kterého akutní citlivost na pohyb vede k tomu, že může být povahově přecitlivělý. Změnit se může i jejich vzhled: mohou mít velké, kulaté oči, aby lépe viděli v noci. Někdy znaky, které se u plemene cení, vznikly původně úplně náhodou.

Důkazy o různých plemenech psů jsou staré přes pět tisíc let. Na kresbách ze starověkého Egypta jsou znázorněny nejméně dvě různé rasy psů: psi, kteří připomínají dnešní mastify, s velkou hlavou a tělem, a štíhlí psi s kudrnatými ocasy.13 Mastifové mohli být hlídací psi, štíhlí psi byli zřejmě společníci při lovu. A tak začalo šlechtění psů za určitými účely – a stejným způsobem fungovalo hodně dlouhou dobu. V šestnáctém století přibyli další lovečtí psi – teriéři, ovčáci. V devatenáctém století se rozmohly kluby a soutěže a pojmenovávání a sledování plemen zažilo explozi.

Spousta moderních plemen zřejmě vznikla během šlechtění v posledních čtyřech stech letech. Americký Kennel Club dnes registruje téměř sto padesát druhů ve skupinkách podle údajného^14 zaměření plemene. Lovecká plemena jsou rozdělena na kategorie „sportovní“, „lovecký“, „pracující“ a „teriér“; dále existují pracovní „honácká“ plemena, jednoduše nazvaná „nesportovní“ plemena. A „hračky“ zřejmě vysvětlení nepotřebují. Dokonce mezi psy chovanými k lovu jsou podkategorie podle toho, na jakou práci je pes zaměřen, podle toho, po jaké kořisti jde nebo v jakém prostředí loví. Celosvětově existují další stovky plemen. Plemena se liší nejen využitím, ale také fyzicky: stavbou těla, velikostí hlavy, druhem ocasu, typem srsti, barvou srsti. Zkuste si najít čistokrevného psa a budete čelit seznamu specifických detailů od uší po temperament, asi jako když kupujete nové auto. Chcete psa s dlouhýma nohama, krátkou srstí a silnými čelistmi? Zvažte dogu. Máte spíše náladu na krátký čumák, shrnutou kůži a zatočený ocásek? Pak si vyberte mopse. Výběr mezi různými plemeny je podobný, jako když si vybíráte malý polidštěný balíček. Nedostáváte jen psa, ale dostáváte psa, který je typicky „hrdý, vznešený, zamračený, decentní a snobský“ (šarpej), „šťastný a oddaný“ (anglický kokršpaněl), „bystrý a opatrný před cizími lidmi“ (čau-čau), s „rozdováděnou povahou“ (irský setr), „velice namyšlený“ (pekingský palácový psík), „nepozorně lehkomyslně odvážný“ (irský teriér) a co je asi nejpřekvapivější „pes celým srdcem“ (briard).

Milovníci psů budou možná překvapeni, když uslyší, že třídění psů podle genetické podobnosti není ve výsledku shodné s rozdělováním podle amerického Kennel Clubu. Kernteriér má blíže k loveckým psům, ovčáci a mastifové mají mnoho společných genomů. Genom bývá také v rozporu s předpokladem většiny lidí o podobnosti psů a vlků; dlouhosrstí husky mají k vlkům blíže než němečtí ovčáci. Basenji, kteří s vlky nemají téměř žádné shodné fyzické rysy, k nim mají ještě blíž. To je další ukazatel toho, že po většinu domestikace byl při šlechtění fyzický vzhled spíše náhodným vedlejším efektem.

Psí rasy jsou relativně uzavřené genetické populace v tom smyslu, že každá rasa má svůj genový fond a nepřijímá žádné nové genomy zvnějšku. Aby byl pes členem rasy, musí mít rodiče, kteří jsou sami členy této rasy. Tím pádem jakékoliv fyzické změny u potomků mohou být vyvolané pouze náhodnými genetickými mutacemi, ne smíšením jiných genů zvnějšku, jako se to děje u páření jiných živočichů (včetně člověka). Mutace, variace, příměsi jsou pro populaci většinou dobré a pomáhají v prevenci dědičných onemocnění: proto čistokrevní psi i přesto, že pocházejí z „dobrého rodu“, kde se původ psů dá dohledat, jsou mnohem náchylnější k řadě fyzických potíží než kříženci.

Výhodou uzavřeného genového fondu je, že genomy plemene se dají mapovat, a v současnosti se tak i děje: genom boxerů byl první. Vědci začínají popisovat, kde jsou na genomu genetické změny, které mohou vést k charakteristickým znakům a poruchám. Příkladem je narkolepsie, což je náhlé a úplné upadnutí do bezvědomí, ke kterému mají určitá plemena sklony (například dobrmani).

Další výhodou uzavřeného genového fondu plemene, o které vědci diskutují, je, že člověk při výběru získává celkem spolehlivé zvíře. Může si vybrat „rodinného“ psa nebo takového, který je inzerován jako dobrý hlídač. Ale není to tak jednoduché: psi stejně jako my jsou víc než jen genom. Žádný živočich se nevyvíjí ve vakuu: geny působí v interakci s prostředím a vytvářejí psa, se kterým se pak seznámíte. Je obtížné stanovit přesnou definici: genom zadává nervový a fyzický vývoj, který sám o sobě částečně určuje to, čeho si okolí všimne. A čeho si okolí všimne, dále formuje nervový a fyzický vývoj. Výsledkem je, že dokonce i se zděděnými geny nejsou psi pouhou kopií svých rodičů. Navíc genom má velkou vlastní přirozenou proměnlivost. Pokud byste toužili po replice svého milovaného psa, dokonce ani naklonovaný pes nebude identický s originálem, neboť to, co pes zažije a s kým se potká (tedy jeho individuální historie), ovlivní to, kým se stane.

Takže i přesto, že jsme se snažili psy vytvářet, psi, které dnes vídáme, jsou částečně bytosti šťastné náhody. Jaká je to rasa? Tuto otázku jsem si u Pump pokládala častěji než jakoukoliv jinou. A kladu si ji i u jiných psů. Kombinace ras, které jsou u ní možné, mě povzbuzuje ke skvělé hře s hádáním jejího možného dědictví: výsledná tušení mě uspokojují, i když je nikdy nebudu schopna ověřit.15

Rozdíl mezi plemeny

I přesto, že existuje velké množství literatury o psích plemenech, nikdy nebyly vědecky porovnány rozdíly v chování mezi jednotlivými plemeny. Neexistuje porovnání, které by zahrnovalo kontrolu prostředí každého jednotlivého zvířete, poskytovalo všem stejné fyzické objekty, stejné interakce se psy a lidmi, stejné všechno. Je to těžko uvěřitelné, když vezmeme všechna ta smělá prohlášení o tom, jaké je které plemeno. Tím nechci naznačit, že rozdíly jsou minimální nebo žádné. Psi různých plemen budou bezpochyby reagovat rozdílně, pokud se třeba setkají s běžícím zajícem. Ale bylo by chybou zaručit, že pes čistokrevný nebo nečistokrevný bude v takovém případě nutně reagovat určitým způsobem. Je to stejná chyba, jako když budeme určitá plemena nazývat „agresivními“ a začneme proti nim vydávat zákony.16

Aniž bychom znali konkrétní rozdíly reakce na zajíce u labradora a australského ovčáka, jedna věc může ovlivnit rozdíly v chování u plemen. Mají různé prahy vnímání a reakcí na stimuly. Stejný zajíc může například u dvou jiných psů způsobit různou hladinu vzrušení. Podobně stejná hladina hormonu způsobující toto vzrušení spustí rozdílné reakce – od zvednutí hlavy při středním zájmu až po pořádnou štvanici.

To všechno se dá geneticky vysvětlit. I přesto, že psa nazýváme nosičem nebo naháněčem, není to nošení nebo nahánění, které bylo při výběru určující. Byla to spíše pravděpodobnost, s jakou pes zareaguje na určité události. Nicméně neexistuje konkrétní gen, na který bychom mohli ukázat. Žádný gen nevyvolá „nošení“ – ani žádné jiné konkrétní chování. Ale skupina genů může ovlivnit pravděpodobnost, že zvíře zareaguje určitým způsobem. U lidí může také genetický rozdíl způsobit různé náchylnosti k určitému chování. Člověk může být méně náchylný k závislosti na drogách, což částečně záleží na tom, kolik stimulace potřebuje jeho mozek, aby vytvořil příjemné pocity. Návykové chování je proto zjistitelné podle genů, které vytváří mozek – ale neexistuje gen způsobující závislost. V tomto ohledu je také velice důležité prostředí. Některé geny regulují projevy jiných genů – jejichž projevy mohou záviset na rysech prostředí. Pokud by byl člověk vychovávaný v krabici bez jakéhokoliv přístupu k drogám, nikdy si drogový problém nevypěstuje, a to bez ohledu na sklony k závislostem.

Stejně je to u psů. Jedno plemeno psa se může od druhých lišit sklony k reakcím na určité události. Zatímco všichni psi mohou vidět, jak před nimi vzlétne pták, někteří jsou obzvláště citliví na malé rychlé pohyby. Jejich práh reakce je mnohem nižší než u psů, kteří nejsou šlechtěni jako lovečtí. My lidé určitě vídáme ptáky vzlétávat, ale i když jsou přímo před námi, možná si jich ani nevšimneme. Lovečtí psi nejen, že si pohybu všimnou, ale jejich reakce je přímo spojena s dalším sklonem: usilovat o kořist, která se právě takto pohybuje. Ale samozřejmě že i v okolí takových psů se musí ptáci vyskytovat, aby tento sklon vedl k jejich chytání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uvnitř psa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.