Miloš V. Kratochvíl

Miloš Václav Kratochvíl (6. ledna 1904 Vídeň – 9. července 1988 Praha) byl český spisovatel-prozaik, autor historické beletrie, filmový scenárista, dramaturg a pedagog. Studoval historii a archivnictví na Karlově Univerzitě. Za války pracoval v archivu. Po ní byl dramaturgem Československého státního filmu a profesorem na FAMU.

Narodil se ve Vídni, kde byl jeho otec přednostou českého oddělení vídeňského státního archivu a kde žil do r. 1916, kdy jako žák střední školy přestoupil na malostranské gymnázium do Prahy. Ke studiu nejprve zvolil práva, avšak záhy následoval obor svého otce a vystudoval na FF UK historii a archivnictví. Ke svému jménu později připojil i otcovo jméno Václav pro odlišení od jiného M. K., který se za německé okupace kompromitoval s nacisty.

M. V. Kratochvíl byl dlouho zaměstnán v pražském městském archivu a po jeho uzavření ve válce - v r. 1944 působil jako dramaturg Nationalfilmu. Pracoval jako dramaturg Čs. filmu (do r. 1950) a hned nato se stal profesorem na Filmové fakultě AMU, kde vyučoval do r. 1972. Pak už se věnoval jen literární tvorbě a pobýval jednak v Praze, jednak v rodovém kraji pod Řípem.

Povídky lásky a smrti

Sbírka obsahuje 21 povídek, rozdělených do tří částí: Povídky lásky a smrti, Pět milostných, Povídky z minulých dob a jedna z přítomnosti. Autor vypráví příběhy z nejrůznějších historických dob o lásce a smrti, o absurdnosti a náhodnosti životního dění, o marnosti lidské touhy po štěstí a o smyslu života. Příběhy složité i prosté, laděné tragicky, sentimentálně i ironicky, z nichž mnohé se dotýkají skutečných historických událostí.

Miloš V. Kratochvíl

Povídky lásky a smrti

INDEART

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miloš Václav Kratochvíl – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

www.eKnihulka.cz

978-80-87997-18-5

Obsah

POVÍDKY LÁSKY A SMRTI

BIBLICKÝ APOKRYF

PATERO MNICHŮ

BALADA O MALÉM KŘIŽÁČKOVI

ROMANCE O UNESENÉ PRINCEZNĚ

BALADA DĚTSKÁ

V PRACH A POPEL

BALADA O ZTRACENÉM ČLOVĚKU

BALADA O DOMU A CHODCI

PĚT MILOSTNÝCH

BENÁTSKÁ SERENÁDA

SILNĚJŠÍ NEŽ — SKUTEČNOST

ROKOKOVÝ DOPIS

PŘÍBĚH SMUTNÉHO KUPECKÉHO MLÁDENCE

O ZAMILOVANÉM KYRYSNÍKOVI

POVÍDKY Z MINULÝCH DOB A JEDNA Z PŘÍTOMNOSTI

ROZHOVOR

KAPLAN Z ŽELIVA

KNĚZ KRVAVÝ

NĚMÁK

BALADA Z TŘICETILETÉ VÁLKY

MUCHOLAPKA

VŠEDNÍ DEN JOSEFA NOVÁKA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

POVÍDKY LÁSKY
A SMRTI

BIBLICKÝ APOKRYF

(Balada)

Blížila se noc, poslední noc před popravou Ježíše, krále Nazaretského.

Rozlévala se od východu a rychle hltala hasnoucí svět. Zsinalý klesl k jejímu temnému dnu tak jako kámen v hlubokou tůň.

Nocí kráčel člověk. Šel nejistě, tápavě. Opatrně kladl nohu před nohu, neboť nevěděl, kdy došlápne v měkký prach cesty a kdy ji vstaví na trčící hrot křemene. Ruce měl vztaženy před sebe, ve střehu před skrytou překážkou.

Kdesi vzadu zůstal Jerusalem, kdesi vpředu je ten, koho chodec šel vyhledat. Ale jak nalézti opuštěného v nekonečné samotě noci? Snad někde stojí opřen o strom, o jeden z tisíců stromů kolem, snad tu kdesi sedí, hlavu v dlaních, na kameni — na jednom z tisíců kamenů kolem. Snad tu kdesi těká, či právě padá v strž, snad žije, ale snad tu i někde leží ztichlý a ztuhlý? Snad ho tápající poutník právě před chvílí o krok minul?

Nezbývá než ponechat noci, dovede-li hledajícího k cíli včas. Jeho poslání není ostatně nijak důležité; vždyť přináší tamtomu jen několik slov, jež mu z podivného rozmaru chce říci před zítřkem. Než jako často nalézá spíše ten, kdo netečně těká, tak i chodec v tmách se nevěda blíží svému cíli. Jeho vztažené ruce nahmátnou pevnou překážku, jež se postavila v cestu. Pod prsty drsní kameny zdi a pak sjede dlaň po ploše dřeva — poutník stojí přede dveřmi domu a zde, v této pustotě a v této odlehlosti, může to být jen stavení jediné: krčma pod Golgotou, krčma vykřičená, odedávna poznamenaná popravištěm, u jehož paty stojí. Neboť v ni vstupuje jenom kat a jeho pacholci, zločinec uhýbající stráži a nevěstka, kterou již nikdo nepožádá. Proto je z dobrých příčin krčma zabedněna okenicemi a škvíry jsou ucpány hadry, aby nepropustily ani šíp paprsku, jenž by zradil.

Znalým kloubem vyklepává noční chodec znamení v desku dveří, znamení, které jediné otvírá závory krčmy. A sotva naposled udeřil, dveře se otevřou, a sotva oko, dotud slepé, přivyklo světlu, spatří Ahasver, koho hledal. Neboť kde spíš než zde, ve společnosti smrti, malomocenství a prokletí, byl by dnes Jidáš Iškariotský?

Sedí zcela vzadu v přítmí kouta. Shrbený, nehybný. Džbán vína, který teplá před ním, nesnížil dosud hladinu ani o jediný doušek. Ani si nevšiml, že kdosi přisedl k jeho stolu. Oči trčely zatknuty v prostor, avšak neviděly věcí ani lidí, jako by jejich zrak byl stráven ohněm, který hořel hluboko na dně člověka. Dech horký a suchý zachvíval rtem vyprahlým a pokleslým. Vystouplý nos napínal kůži. Ahasver položil ruku na Jidášovo rameno, pohnul jím — ryšavá hlava trochu zakolísala na vyzáblém krku a tělo se pohnulo v kloubech; Ahasver přejel dlaní před utkvělýma očima, víčky škubl jen lehký zákmit sevření; Ahasver se nachýlil k Jidášovu uchu a nahlas ho zavolal jménem — tělo jen víc se zhroutilo v sebe.

Ahasver povzdychl. Noc si s ním zahrála špatný šprým, když ho sic dovedla až sem, ale zde mu dala nalézti již jen mrtvého živoucího. Avšak špatným šprýmům Ahasver dávno uvykl a — má-li být upřímný — nepřišel sem vlastně kvůli sobě? Což mohl říci to, čeho měl plnou mysl, srdce i ústa, což to mohl říci někomu, kdo by mu vskutku naslouchal ? Což to mohl říci sám sobě, který již pod nevysloveným div neklesl? A mohl tuto tíhu vléci dál, aniž ji aspoň na chvíli se sebe složil? Ne, tento brach, tento a právě takový a v této bědné podobě, může být posluchačem jediným.

I přisedl Ahasver ještě blíže k Jidášovi a jal se mluviti: „Znám tě, Jidáši, a vím, co jsi učinil; vidím také, co tvůj skutek učinil s tebou. Očekával jsem to, a proto jsem přišel — přišel jsem, abych ti snad i pomohl. Neboť — je mi tě líto, Jidáši. Slyšíš? Je mi tě líto, a mně ještě nikdy nikoho líto nebylo. Teprve tebe. Proč? Protože ti závidím! Závidím ti tvou sílu, i když tě zlomila, tvůj oheň, byť jsi v něm uhořel. Závidím ti velikost tvé bolesti a propast tvého zklamání, závidím ti tvůj ničivý vzdor, tvé odhodlání, i zlo ti závidím, které dovedlo v tobě narůst, závidím ti — všechny ty lidské hlouposti, Jidáši. Teď jsi již propadl nezadržitelnému dění, znáš již slova soudu nad sebou, ale tento soud sis sám v sobě ustavil a jeho rozsudku sám chceš uposlechnout. Vidím, je to rozsudek nelítostný, avšak s významem jen jediným. A to je velký dar, Jidáši, neboť jest popřán jen věřícím v rozdíl dobra a zla.

Ano, není ti již pomoci, avšak ty ani pomoci nepotřebuješ, když se přece v tobě dál naplňuje tvůj řád, ať jakkoli zmatený. Než přece chci, abys ode mne uslyšel toto: V své bídě, hnusu a trestu jsi proti mně šťastným bohatcem, Jidáši!

Nemysli, že se podobám oněm chorým starcům, kteří se navzájem překřikují, vychloubajíce se trýzní a okázalostí svých neduhů. Věř, že bych byl raději ze skromných nejskromnějším, místo abych se honosil svým prokletím.

Než abys to pochopil, musil bys mne znát, Jidáši, a abys mne poznal, potřeboval bych léta času k vyprávění a ne jedinou noc. Neboť někdy se přece i lidské řeči podaří přiblížit se jádru pravé skutečnosti. Avšak na to je třeba času a ten je mi dnes příliš skoupě vyměřen. Nezbývá mi než utéci se k slovům, jež z úspornosti mají rychle a široce obsáhnout co nejvíce dění, k velkým skořápkám, jež pro svou velikost dutě zní laciným hlukem a přitom nestačí zachytit i jen zlomek živého světa. Ale byť tato slova zazněla prázdně, nepochybuj o plnosti života, jenž byl kdysi jejich předobrazem.

Stále jsem bloudil a hledal, Jidáši. Hle — to jsou hned první dvě slova, která nic neříkají, a přece, co vše v nich bylo! Mé hledání začalo setkáním se sterými bohy starých národů, s bohy i bůžky, s běsy i mágy, s jejich mlčením a tajemstvím, odpověďmi a spasením — každý z nich ukazoval tu jedině pravou cestu cest. V mé pouti bylo nespočet zastavení nad tajemstvími stejně všedními jako hroznými a nespočet odpovědí je jen ještě zmnožovalo. Nemohu ti ani říci — sám to nevím — proč a kým mi byl dán úděl větřit tuto nezbadatelnou marnost všeho toho, stejně jako nevím, zda nesmyslnost náhody či nějaký potměšilý záměr někoho či něčeho vštípil do mne cit odpovídající záchvěvy i na to, co se děje daleko za oblastí mé tělesné schrány. Nemohu ti říci, jak těžká jsou cizí utrpení, cítíme-li je — mnohem těžší našich — a nemohu ti říci, v jakou suť nesouvislé tříště je rozvracován člověk, jenž nemá, oč by se opřel.

Svět a jeho běh můžeme jen tehdy unést, dáme-li mu svůj vlastní pevný tvar, ale já se příliš vydal jeho zmatkům, rozplétal jeho kůru chtivou zvídavostí, a hle, po každé otázce se jeho trhliny rozvětvovaly, splétaly se, pronikaly, rostly a šířily se v srázy propastí. Já pak byl vlečen k jejich dnu a k jejich temnotám. Vpleten v starosti a tajemství světa, byl jsem zmítán jeho neznámým varem a s mým kolísáním kolísal před mýma očima on.

Vzpínal jsem se a bojoval, vyzýval bohy a zatracoval je, byl jsem při budování chrámů a pomáhal jsem při jejich rozvracení, a zas dny jsem proseděl nad hrudkou hlíny, rozmělňuje ji na drobky menší a menší, až mi ve větru zmizela prachem; vrhal jsem se v náručí žen, abych na jejich hrudích úzkostlivě naslouchal supění dechu, kdy temná píseň říje zdála se prozradit něco z odvěkých tajemství, utápěl jsem se v oblouzení vína, hledaje na dně perlu se ztraceným odleskem prasvětla, otvíral jsem mečem prsa mužů v boji a nožíkem lékaře těla mrtvých, dychtil jsem zachytit první výkřik a první pohyb těla novorozeněte, stejně jako jsem číhal na tajemství smrti, které snad bude prozrazeno ústy umírajícího, byl jsem při setbě zrna v půdu a při spouštích ohně a vod, naslouchal jsem hlasům i skřekům, lidem všech plemen a barev a pozoroval hieroglyfy ptačího letu a skoků dravce. Byl jsem pyšný i pokorný, dravý i žebrající, modlil jsem se i rouhal; byl čas, kdy jsem byl bohatcem, a zase kdy jsem klesal hlady. Byl jsem...

Byl jsem stále sám.

Sám se směšností svých věčných otázek, sám stín prášku pod nekonečnou klenbou lhostejného, věčného a nezbadatelného.

Ale to vše se vymyká slovům, ba ani hrůzou, strachem a bolestí lidského srdce to nelze obsáhnout.

Pak jednoho dne jsem potkal tvého Mistra, tebe a tvé druhy. Bylo to kdesi na nějakém kopci. Kde, už nevím, jen vím, že jsem již z dálky spatřil stráň hustě posetou lidmi. I dal jsem se tím směrem a přišel na vrch, kde bylo jakési veliké shromáždění. Lidé posedávali na kamenech nebo postávali v hloučcích a všichni se dívali na jedno místo, kde seděl člověk, který k nim mluvil.

Prošel jsem zástupem, který si mne nepovšiml, až jsem stanul blízko mluvícího. Jeho hlasu jsem propadl nejdříve, nevnímaje nic, co bylo před mýma očima. Jeho zvuk ve mne vstoupil a přisvojil si mne, tak jako vzduch vstupuje v plíce a dává život všemu tělu. Jestliže jsem kdy slyšel o zázraku, tedy snad toto byl zázrak. Tak zcela mnou tento hlas vládl, že mi postačilo splynutí s ním, že jsem ani nepotřeboval sledovati slova, jež jej dělila na sloky a melodie.

Ježíš nemluvil nahlas, ale zřetelně, a jistě mu bylo daleko rozumět. Zprvu se jeho hlas dokonce místy zachvěl. Slova zaváhala a řeč se na vteřiny zastavila, než hlas znovu nasadil. Tehdy se Ježíš dotýkal rukou brady, a navazuje tam, kde přestal, klouzal modrýma očima po nejbližším okolí posluchačů. To vše jsem si uvědomil až mnohem později, snad po kolika dnech se mi teprve v svém sledu seřadilo vše, co jsem zažil tehdy; tehdy, kdy jsem vůbec nevěděl, vidím-li co a jsem-li já sám. Zrak mluvícího byl spíše nesmělý a hlas nehřměl, nýbrž jako by postával váhavě na prahu a vlídně nahlížel do niter. Ale jak Ježíš mluvil dál, hlas mu zklidněl, a byť nezrychlil spád řeči, zdálo se, že se tato ústa již nikdy nezastaví a věčně budou bedlivě vytvářeti slova, jedno po druhém, a spoj ováti je ve věty. Jeho hlas nezazněl nikde kovem, ale podobal se čerstvému, máslově bílému dřevu, které pod nožem umného řezbáře nabývá oblých tvarů bez hran, ale pevných, bez mezer a spár. Rty odkrajovaly tvar, hlas byl dužinou a míza odvěké moudrosti plné slitování voněla z této řeči.

Jednou později jsem se sám sebe ptal, co mne tak upoutalo, co upoutalo všechny, kdo naslouchali kolem, co spojilo směry všech očí a drželo otěže dusajících srdcí v bílé uvolněné pěsti toho modrookého řezbáře z Judeje?

V této vzpomínce jsem se také na tebe upamatoval, Jidáši. Tehdy jsi seděl těsně u Ježíšových nohou a dosud vidím tvé napjaté hrdlo, jak se vypínalo k učiteli, a slunce dalo se zalesknout tvé ryšavé hřívě, tvoje ústa byla chtivě nedovřená, tvář, vše bylo v neustálém pohybu, zdálo se, že lapáš slova těsně před Mistrovými ústy, abys je přetavil v ohni svého vášnivého dychtění, dosud vidím tvé zaťaté ruce s bílými klouby, jako bys byl v dlaních hnětl tiché poselství mírného proroka. Jeho bílá slova zdála se syčet na rudě rozpálené plotně této hrozné oddanosti a víry, bílé holubice, ztrácející své peří, jež rychle uhoří.

Oheň, tos byl ty, Jidáši, — ale co byl Ježíš? Bůh nad bohy, které jsem kdy viděl, a přece vše jiné než bůh, nebo to, co jsem uvykl tak jmenovat. A též všecko jiné než člověk...

A pak to sám řekl: ,Já jsem pravda.‘ To byla první slova, která jsem uslyšel i v jejich obsahu.

Ano, ten, kdo toto řekl, byl sám sobě kazatelem i věřícím zároveň, byl prorokem i vírou, pravdou žil a pravdou byl sám sobě. Pravdou konečnou, vše zabírající, vše zodpovídající.

Pominu dobu, která přišla potom, čas, kdy jsem se pokoušel Ježíši se přiblížit, týdny, měsíce, kdy jsem chodil v průvodu jeho hlasu, jedenkrát slyšeného, kdy jsem znovu a znovu vstupoval v společenství s tímto hlasem, který nebojoval, nepřesvědčoval, nýbrž slovy jen vyřčenými naplňoval pravdu a skutečnost!

Pominu vše, co ještě přišlo, a zastavím se teprve tam, kde jsme se opět octli spolu nablízku, Jidáši. Na hoře Olivetské!“

Tu Jidáš poprvé pohne hlavou, ústa se mu rozechvějí a oči se derou ze zarudlých víček do šera krčmy.

„Ano, toto ji teprve toto jsem ti přišel vlastně říci. Dej nyní dobrý pozor, Jidáši: Ten večer, kdy jsi na něj přivedl ty římské chlapíky, ten večer — dřív než jste přišli — jsem s ním mluvil já v noci v zahradě Getsemanské. A tam byl, abys to věděl, Jidáši, tam byl mnou zrazen a zasažen dřív, než jsi přišel se svými pochopy. A bylo to jen několik slov, co jsem mu já v samotě řekl. Tvé stříbrňáky? Se vší svou špínou špatnosti a hříchu jsou nevinné proti tomu, co jsem mu nikdy neměl říkat...

Ty, Jidáši, ty, kterého dosud vidím u Ježíšových nohou při velkém kázání na hoře, ty jsi svou zradou nevím co v sobě a nevím za koho mstil, nevím, co jsi se rozhodl zlobou vykoupit, ale pokud tě dodnes vidím a znám, byla špína úplatku a hnus zrady jen hrozným výkupným za nějaké tvé vnitřní selhání, ze všech nejbolestnější. Snad ses cítil oklamán ve svém snu, a hle, ohnivá pec holubici strávila; snad jsi myslil, že on vás prodal svému snění, a proto jsi prodal ty jeho za kov, který sny zahání. Kdož ví; neptám se, jen vím, byť to bylo sebepodlejší, že to nedosáhlo zkázy oněch slov, jež jsem mu řekl, zatím co jeho učedníci spali a zatím co ty jsi šel vydat jeho tělo na smrt. Avšak co je smrt tělesná proti zkáze jiné, horší a vpravdě věčné?

Ano, Jidáši, neučinil jsem nic víc, než že jsem k němu mluvil. Já to mluvil? Ano, jen má ústa mluvila, avšak těmito ústy mluvilo ze mne všecko utrpení, jež jsem kdy potkal a cítil, všechny pochybnosti a zoufalství, otázky a beznaděje, má ústa se stala ústy umučených otroků, rozdrásaných gladiátorů, zlou nemocí shnilých děvek, mnou se ptali, dožadovali a prosili všichni, kteří se kdy marně bili a umírali, kdo věčně byli podváděni, odíráni a vysáváni, všechny kasty podupaných, stejně jako mnou skučely hlasy opuštěných bohatců a mocných tohoto světa, kteří jsou vydáni samotě a smutku všech splněných přání, řval ze mne hlas všech, kdož hledají a nenalézají, všech živých, jimž kráčí vstříc smrt, všech, jimž se kdy oči otevřely, aby spatřili věčné marné PROČ?

Víš, Jidáši, proč jsem za ním šel právě já, kterému začaly otázky rozhlodávat mozek i srdce. A hle — zde byla odpověď: Ježíš. I promluvila ze mne samota němých, bezmocnost slepých, lidský strach z marnosti a zoufalá hrůza umírajících bez víry. Vše jsem mu řekl, nešetřil jsem sebe ani jeho, neboť jsem věřil, že sejme jediným slovem ze všech, za něž má ústa mluvila, břemeno tohoto věčného prokletí. Chtěl jsem, aby jediná otázka, jediná pochybnost nebyla oloupena o spásu jeho odpovědi, která vykoupí a vysvětlí smysl tohoto světa.

A když jsem domluvil a vzhlédl k němu, abych přijal jeho spásu a vítězná slova... viděl jsem, jak si zakryj, tvář, a slyšel jsem... slyšel jsem opravdu jeho hlas: a tento hlas smutný a zlomený říkal: ,Otče můj, je-li možné, nechť odejde ode mne tento kalich hořkosti...‘“

Ahasver byl bledostí bílý, pot zmrazil skelným leskem jeho tváře. Ledová hlava ztrnula proti hlavě hořící.

„Potom... co záleží, co bylo potom, Jidáši... Od té doby není ve mně klidu, i netečná odevzdanost zoufalství mě opustila.

Jsou dvě věty, na které nepřestávám myslit: Jedna je z kázání Ježíšova a druhou promluvil ke mně oné noci. — Řekl jsem, že Ježíš byl sám v sobě i sobě zákonem, pravdou konečnou, vše zabírající a jedinou. Ve svém kázání pak řekl: Dokudž nepomine nebe i země, jediná litera aneb jediná tečka nepomine ze zákona, až se všechny věci stanou. — Ach, ty dvě věty, Jidáši!

V zahradě Getsemanské my všichni ztratili království Boží na zemi. Vyňal vteřinu jistoty ze stavby svého řádu a tento řád, zákon a pravda byla pevná právě jenom ve své úplnosti vše obsahující. Neměla mít míst slabých a podružných, byla postavena jen z kamenů úhelných.

Co plátno, že o té druhé větě nikdo neví, jen já a dnes i ty, který do rána vše smlčíš a zítra již mluvit nebudeš, co je to plátno, když v této chvíli v noční zahradě Getsemanské ví kámen, na který složil hlavu, mech, spící ještěrka, chlad noci a lesk hvězd, když to vědí všichni, všichni, kdo mnou mluvili a se ptali v tom neblahém dychtění.

A já to, Jidáši, způsobil! Já to způsobil jemu, sobě a všem, kdo jsou kolem nás a kdo po nás přijdou!

Od té doby nemám klidu. Neboť když jsem tolik a provždy zničil a vzal, měl bych nalézt něco jiného za to. Ještě dnes v noci nalézt pro něj, jenž bude zítra ukřižován, pro ty, kdo přijdou, kdo do skonání světa budou kráčeti v mých stopách se zející ranou z Getseman v prsou. A budou hynout v samotě pod netečnou sudbou marnosti, budou prchat v zapomnění úprkem Juanů a budou se chabým lidským rozumem hroužit v bezvýchodné kruhy Faustů ve věčné bludné pouti. A nikdy již se nikomu pod nohy neprostře stezka na horu Olivetskou, kde zahrady zůstanou pusté v pustých nocích.

Jen mně jedinému se jednou tato cesta ukázala a já s ní takto naložil.

Dnes naposledy mohu ještě složit hlavu do dlaní a tělu nechat spočinout v spánku. Zítřkem začíná můj úkol bez splnění, pouť bez cíle, věčná, bez času...“

Poslední zvuk hlasu se rozplynul ve vzduchu. Ticho zalilo krčmu, kde v dýmu dohasínala louč. Na nočním nebi se vyhouply hvězdy z mlhy, která ustoupila chladu půlnoci. Vzduch je průhledný, tma čirá v své černé hloubce. Není nic mezi nebem a zemí mimo ni. Ani mrak, ani záblesk světla, ani stín, jen noc od severu k jihu, od západu k východu. Noc po dni, jež znovu dnem bude vystřídána — zítra, kdy ukřižován bude Ježíš Nazaretský.

*

Dvě malé dětské pěsti bušily do ramene Ahasverova, jenž spal s hlavou pokleslou na stůl, kde včera seděl s Jidášem. Šero jizby vychládalo svítáním. „Pane, pane!“ hlas holčičky, která budila spáče, skřípal jak pestré střípky hraček v dětské mošničce. Ahasver otevřel oči, prodral se rozpjatými rameny do vědomí a pohlédl na dítě, jemuž vyhlédala jen hlava nad stolem, podobna v této šeré, pročpělé síni zakutálenému míči. „Pane, váš přítel umřel — visí u nás na dvoře na stromě — visí za krk a...“

Ahasver si utáhl řemínky opánků a vyšel z krčmy. S hospodou za zády hleděl na město, které před ním vystupovalo v den pod krvavými jitřními červánky. Ahasver se však odvrátil i od Jerusalema, a ponechávaje Golgotu po levici, město po pravici, sestoupil s cesty a vyšel napříč v širou pláň písku. Ranní větřík mu spěšně za patami zametal stopy.

Den začal.

PATERO MNICHŮ

(Legenda románská)

Za času požehnané vlády Jindřicha, krále a císaře římské říše, žilo na východním pomezí patero mnichů, poustevníků. Byli pak živoucími nádobami ctností, ctností vrozených z milosti, a jiných — což více platí — získaných cvikem a oddaností. I bylo v nich naplněno osmero blahoslavenství.

Nejprve však sluší vzpomenouti jejich jmen. Prvnímu bylo jméno Benedikt, druhý měl jméno Matouš, třetí Jan, čtvrtý Kazimír, pátý konečně se jmenoval Barnabáš. Byli to mniši poustevníci, kteří žili v hlubokém lese, konajíce skutky Bohu milé a lidem lahodné. Holý srub byl jejich příbytkem, kde v noci kladli svá těla na holou zemi, kámen měli za podušku a pokrývkou rohož, hrubou, každý jednu. Lačníce a žízníce po pokrmu spásy, pokrmu tělesného požívali, jen když již ódy mdlely; zeliny lesa a políčka, v potu obraceného rýčem, je sytily sdostatek, hrách či jáhly byly hodokvasem; chléb zřídka kdy vstoupil v jejich ústa a maso zvířat pak nikdy. Čistá voda byla nápojem jediným.

Ale nedosti na tom, že svým tělům nedopřáli vlády nad duchem, oni ještě sami je sužovali, trestajíce je důtkami. Každé ráno po vykonání modliteb obnažili záda po pás a navzájem se šlehali, litujíce hlasně svých hříchů i hříchů svých bližních. Nikdo pak nešetřil druhého v této kající službě, naopak, ten, který rány přijímal, prosil tepajícího: „Přilož, přilož. Hřešíš, chceš-li mne šetřit.“ A když bolest již zmítala údy, posilovali se svátým zpěvem a modlitbami. Aby pak ani úst svých neposkvrnili nedbalostí, zavázali se k mlčení; i nemluvil jeden k druhému — mimo čas bičování a modlení — než k příchozímu hostu, přišel-li který.

I byl mír kolem nich. Nebyl, koho by k nim přivedla závist, chtíč či jiný hřích. Jen tíha hříchu nebo tíha utrpení k nim občas zavedla bludného chodce. Každý tu byl uvítán, pronásledovaný a tupený, potřebný a lkající, lačnící i žíznící, hledaný i hledající. Rozdělovali se s ním o svůj pokrm i přístřeší, dávajíce navíc dary milosrdí, udílené skutky, slovem modlitby i soucitným pohledem. Toto pak jest bohatství, jež nebudí hlad v lakomci ani vášeň v lupiči, ač není penězi k zaplacení.

Nebyl však jen mír kolem nich, i v nich byl. Neboť nebylo, co by zkřížilo jejich cestu; ozřejmené byly jim vztahy věcí a lidí, myšlenek a skutků, neboť přímá čára vede od bídy k pomoci, od zoufalství k útěše, od člověka k lásce. Kdokoli k nim přišel, nebyl zkoumán po své hodnosti a jménu, nýbrž po svých ranách, smutcích a opuštěnosti. Hned se vždy vyjevilo, čeho je potřebí; tak k nim samy přicházely jejich úkoly a oni nemusili teprve přemýšleti o svém poslání, již je plníce. Čeho je více třeba synu člověka?

Stoji psáno, že zlého skutku neutajíš; neutají se však ani skutek dobrý. A tak se roznesla pověst po kraji o patero mniších poustevnících a jejich svátém životě. V šíř i v dál pronikla stopami těch, kdo zakusili dobrodiní pěti bratří. V šíř i v dál pronikala, až pronikla k samému knížecímu dvoru, ke dvoru knížete Měška.

I vypravil se kníže Měšek jednoho dne do pomezních hvozdů, spojuje příjemnost lovu se zbožnou poutí. Když došel již na doslech poustevny, poručil zmlknouti loveckým trubkám a klesnouti oštípům. Zanechav pak svou družinu, aby tu ležela, sám vykročil zbývající cestou. A vskutku ho zavedla k srubu mnichů poustevníků, kteří ho přijali, neptajíce se ho ani po hodnosti, ani po původu a jméně. I modlil se s nimi kníže Měšek, jedl zeliny a pil čistou vodu. Pobýval pak s nimi tré dnů, užívaje jejich míru. Dne třetího před odchodem poručil se do jejich modliteb a žádal je za svaté orodování. Aby však napomohli své nuzotě, zanechal jim měšec, těžký stříbrnými hřivnami, jichž na počet bylo jedno sto.

*

Ležel měšec stříbrňáků na hliněné zemi uprostřed srubu a mdle se leskl svými plíšky. Stačilo to však, aby přitahoval pohledy i myšlenky mnichů. Neboť vskutku si s ním nevěděli rady, kdyžtě nikdy nic podobného nehostil jejich skrovný příbytek. Znovu a znovu zahlédali na třpytící se povrch — stříbro bodalo v oko, ten onen vložil dlaň na peníze — studily ledem. Občas vzal někdo plíšek do ruky a pustil zpět — cinkl kovem zbraně. Němí obcházeli kolem měšce, který neustával hlomozit svou stříbrnou pýchou a mocí. Zdálo se jim, že je ta malá, lesklá hromádka vy tisku je z jejich příbytku, kterému najednou hrdě vládla. I vytráceli se ven, než kdykoli se vrátili, nalézali ji opětná témže místě a v téže pýše. I nedovedli srovnati své myšlenky tváří v tvář stříbru. Tehdy dokonce i promluvili, neboť vstoupil v ně neklid a opustila je jistota…

Benedikt pravil: „Což jest stříbro jiného než osidlo ďáblovo? Neboť zdánlivě vše nabízí, vše přibližuje na dosah, nejsladší ovoce a nejdražší požitky, aby duše vzápětí propadala peklu.“

„Stojí psáno,“ pravil Matouš, „žádný nemůže dvěma pánům sloužit. Nelze člověku sloužiti mamonu a Bohu zároveň.

„Hle,“ zanaříkal Jan, „již nás tato hromádka bídného kovu tolik zaujala, že se jí po hodiny obíráme, byť ne s láskou, přece s pozorností, zatím co slunce se schyluje k obzoru, a jindy jsme již dávno byli na modlitbách.“

V té chvíli se mniši zalekli, neboť teprve tehdy si uvědomili, že porušili závazek mlčení, který po léta zachovávali — i vyšli ze srubu pod večerní oblohu a modlili se déle než kdykoli dříve i zpěvem hlasněji velebili Stvořitele. Též druhého rána tepali svá těla usilovněji, až se jim úpění prodíralo ohradou zubů.

Ale zatím co jindy pociťovali pokání jako slast, byť krutou, tentokráte si uvědomovali bolest ran, neboť jejich ostrost zavinil onen nepřátelský kov.

Stalo se pak, že právě v ten den k nim došel poutník, zubožený sedlák, který bědoval, že nemá, čím by zaplatil poddanskou dávku, neboť je příliš stár a nemocen, aby svou povinnost odpracoval. Tak jako jindy utěšovali jej slovy o bídě pozemské, která vykupuje spásu věčnou, nasytili jej a pomodlili se s ním. Když však konečně odešel, řekl Matouš: „Stačilo sáhnout do měšce a mohli jsme mu pomoci.“ Ale kdo z nich by byl měl tolik odvahy ponořit neposkvrněnou ruku v chladný kov?

„Vždyť jsme neřekli nic a nejednali jinak než kdykoli dřív?“ namítl Barnabáš.

Byla to sice pravda, ale najednou všichni pocítili, že slova útěchy, která udělili nebožákovi, byla přetvářkou a lží, kterými chránili sebe sami před dotykem peněz.

Že to pak všichni věděli, ba že to jeden každý z nich věděl o všech druhých, uhýbal zrakům svých bratří a uzavřel se do samoty a mlčení. Což trvalo tak dlouho, že si ani nepovšimli, jak míjí čas. A vyhýbajíce se svědomí druhých, pojednou se vytratili na svá hubená lože, opominuvše večerní modlitby.

Ráno pak, místo jitřní modlitby, promluvil opět Barnabáš, navazuje na to, nač všichni myslili v bezesné noci:

„Kdybychom byli tomu člověku dali několik penízů, záhy by se rozneslo po okolí, že chováme poklad.“

„Kdo ví, zda se i bez toho již nerozšířila zpráva o knížecím daru?“ povzdychl mnich Kazimír. „Snad se již dokonce vydala na cestu rota lupičů, aby nám tento poklad vydřela. A my, kteří bychom s radostným srdcem uvítali svátou smrt mučednickou, nikterak přece netoužíme položit život za měšec stříbrňáků.“

„Běda,“ zvolal Barnabáš, „my, kteří se do té chvíle nikoho nemusili obávat, jako chuďas, jenž si zpívá lupiči tváří v tvář, abychom se nyní chvěli před stíny lesa a jazyky lidí. Obojí může skrývat zbraň smrtelnou.“

Tu vypukli ve volání jeden přes druhého:

„Zbavme se měšce, zbavme se měšce!“ neboť po prvé poznali tělesný strach.

I rozhodli se vrátit dar, vzácný stejně jako neblahý, vznešenému dárci. Aby se pak nerozhněval a nedomníval se, že jeho milosrdenstvím bylo pohrdnuto, sestavili mniši děkovné skládání, které měl vyvolený posel vyřídit zároveň s odevzdáním stříbra. Byl pak k tomuto úkolu zvolen Barnabáš, který odedávna obstarával bratřím, bylo-li co z kraje potřebí. Před odchodem ho naučili mniši tomuto vzkazu: „Kníže náš nejmilostivější, přijímaje z nehodných rukou zpět vzácný dar, kterým jsi nás obmyslil, vyslyš naše pokorné vzkázání. Sloužili jsme do té chvíle Bohu každým skutkem a každou myšlenkou a to bylo, co od nás Pán a Vykupitel náš vezdy žádal a žádá. Avšak nikdy dosud od nás nepožádal peníze. Tudíž nevíme, co bychom si s tak velkým bohatstvím počali, kdyžtě dosud byl náš největší poklad naše zdrženlivost a odříkání.

O ty bychom však nyní snadno mohli při jiti, s pokladem novým zacházeti neumějíce. Neboť: ,Mnich, maje groš, nestojí za groš‘ Přijmi, prosíme tedy, zpět, cos nám z plnosti své milosti dal, a věř, že se tím nezmění prosby a modlitby, které za spásu tvé duše k Nejvyššímu vysíláme.“

A tak s těmito slovy v mysli a s měšcem stříbrňáků v haleně byl vyslán bratr Barnabáš, provázen požehnáním ostatních mnichů.

Leč jak pokulhává úradek lidský za temným spěchem osudu I Sotva noc vystřídala den, kdy vyšel Barnabáš, zabušily rány na chatrné dveře srubu a stíny zalehly výplně oken. Byly to pak rány a stíny zlých. „Ven z pelechů,“ volali lupiči na probuzené mnichy, „ven a vydejte nám hned zlato, které vám tu kníže zanechal.“

„Běda nám,“ vzkřikli vystrašení, „nemáme ani zlata ani stříbra, jež bychom vám vydali.“

„Nesluší svátým mužům poskvrňovati svědomí lží,“ vysmívali se nešťastným loupežníci. „Dobré máme zprávy, že se vaše někdejší chudoba obrátila v bohatství, v kterém se nyní pelešíte. Buďte nám vděčni, že vás chceme zachránit před hříchem lakomství, a již nám tedy vysypte své tučné měšce.“

„Je pravda,“ volali opět poustevníci, „že nás kníže obdaroval. Než stejně je pravda, že jsme dar právě dnešního dne odeslali, aby byl knížeti vrácen.“ Tu vypukli loupežníci v smích, který vrcholky sosen roztřásal: „Kdo kdy viděl chuďasa, aby zahazoval namazaný krajíc! Děláte si z nás blázny, majíce nás za lehkověrné děti. Promluvíme k vám tedy řečí srozumitelnější.“ A již vlekou nebohé ven na paseku před srubem, za vlasy, za brady je vláčejíce přes kamení, hloží a pařezy. Tu je vzhůru potrhovali, tu zas jimi o zem udeřili, až bekali, tu jim údy kroutili, tu noži zraňovali. Když se to nějaký čas dálo, opět na ně otázkami udeřili.

„Při Bohu přísaháme,“ naříkali mučení, „věřte nám, bratří zbloudilého srdce, že ani jeden jediný penízek při sobě nemáme. Rádi bychom vám vše dali, kdybychom co měli.“

„Ach, jak mamon přísahající ústa zkrucuje!“ vzkřikli loupežníci. „Již vás docela osedlal ďábel zatvrzelosti, a k ďáblu vás tedy spěšně pošleme.“

Lépe jest pomlčeti o tom, co se poté dálo, když lupiči se znova na mnichy vrhli, jako dravý vlk když mírnou ovečku uchvátí. I naplnili na nich svou zuřivost, až všichni poustevníci v nevýslovných mukách duši vypustili.

Ptáte-li se pak, co se s pátým mnichem, Barnabášem, stalo, nemůžeme vám odpověděti. Nezachovala se zpráva, zda došel svého cíle, nebo rovněž na své daleké pouti byl chycen, nebo snad stříbrným ďáblem, kterého s sebou nesl, byl přemožen a zpronevěřil se. Zel, že druhá a třetí možnost blíže jest pravdy než první, o níž by knížecí kronikář jistě neopominul zapsati zmínku.

V tak podivuhodný a krvavý plod dozrál tedy milosrdný skutek, který vykonal dobrotivý kníže na pěti poustevnících, cizí jsa jejich duši.

BALADA O MALÉM KŘIŽÁČKOVI

(Balada gotická)

Bylo je nyní občas zvečera slýchat, jednou s té, jindy s jiné strany, slaběji, silněji, jak obcházeli krajem, dál či blíž. Chodili a zpívali. Bylo jich asi již hodně, desítky, snad sta. Nikdo neznal směr jejich putování, ani oni sami. Těkali zpívajíce, jako by zpěv, který letěl před jejich ústy, sám je vedl. Ale až se naplní čas, bude jim zjevena pravá cesta a pravý směr a oni se jím dají.

Prozatím bloudí tady kolem po vsích, samotách, poli, lesy, usedajíce na prahy kostelíků a kaplí. A pořád zpívají slabými dětskými hlasy, navy kajíce nohy chůzi a duši svátému vytržení, neboť obého bude jim třeba.

Přes den jejich píseň zaniká v šelestění klasů, bzukotu včel a v drkotání kol po křemenech cesty, ale když šero ztlumí hlasy ptactva, vláni trav a denní lopotu lidí, opět zazní jejich zpěvy a zní až hluboko do noci. Dospělí i děti naslouchají do tmy, hlavy ztrnule natočeny, s tlukoucími srdci. Tehdy matky úpěnlivě svírají drobné pěstičky synáčků a dcerušek ve svých velkých, teplých dlaních, muži znepokojeně přešlapují a — děti? Děti se vypínají na špičky, jako by se pokoušely přehlédnout přes vysokou ohradu tmy do dálky, odkud zní zpěv; cítí sladký strach v hrdle a neznámé dychtění buší v jejich malých prsou. Noční vzduch voní jinak než dříve, tma neděsí, ale láká, sny okřikované střízlivým dnem dospělých nyní vstupují ve vzdušnou noc, kde nepřekáží hmota věcí a rozkazy velkých, kde možno harcovat na zpěněných ořích v nádherném brnění, dobývat hrady a jediným máchnutím meče zabít devítihlavou saň, zachránit princeznu a vysvobodit zakleté království. Proč se o mne bojíš, maminko? Až to vše vykonám, vrátím se k tobě, na zlatý vůz tě posadím a zavezu tě k sobě na svůj hrad.

A ruce matek drží již jen tělíčka dětí, zatím co duše spěchají nebojácně tmou za dalekým zpěvem. Neboť tam již vskutku a doopravdy vyšli malí chlapci a malá děvčátka, aby dobyli daleké království a vysvobodili svět. Tak se to všude říká a řekl to i svátý chlapec, chlapec Mikulášek, který je vede. Je malý, ale mocný, suchou nohou přejde se svým dětským vojskem moře a osvobodí Svatou zemi s Božím hrobem z rukou nevěřících a na všechen svět přijde věčná radost a věčný mír. Mikulášek je malý, ale mocný, i Jezulátko přece bylo malé, a přesto se mu klaněli králové z Východu a celý svět se položil k jeho nohám. A proto nás neměřte tím, že jsme ještě málo vyrostli od země. Co byla platna králům a rytířům jejich síla, bohatství a zbraně ? Že jich bylo hodně ? Nás bude víc! ze měli meče a kopí ? My víme, že pod našima bosýma nohama se rozestoupí vody, naše ruce se vztáhnou a brány hradeb se otevřou, pohlédneme, a arcinepřítel křesťanstva nesnese našeho pohledu. Neboť jsme Boží dítky, jsme vyvolení.

Uvidíte, jen co si přijdou pro nás, jen co přijdou ti, které teď slyšíte zpívat!

*

Vítkova ruka usilovně obemyká topůrko sekery. Prsty zbělené, když krev ustoupila pevnému stisku, jsou svírány křečí, jež jim nedovolí se rozevřít, a ostrá bodavá bolest vyletuje z kloubů do svalů a ramenem až k mozku. Ale znovu a znovu se zatíná sekera, vzápětí cloumá v rozštěpu dřeva, až skřípavě povolí a je znovu vznesena k nové ráně. Muž, který pracuje nedaleko chlapce, občas houkne přes rameno hrozbu nebo hodí po dítěti polínkem, kamenem nebo co je právě po ruce. Činí tak i tehdy, když sám uzná, že ho záda již bolí od shýbání a že bude příjemné si lehnout na chvíli do chládku. Pak hrábne občas v okruhu kolem sebe a mrští po chlapci změtí šišek, kamínků a kůry.

V poledne musí hoch běžet pro oběd. Musí běžet obě cesty, a když se žena u plotny opozdila, musí běžet zpět o to rychleji. Kus chleba z oběda patří dokonce jemu, ale je svízel s časem, kdy jej sníst. Uhryzává po kouskách v rychlosti mezi prací.

Když není práce v lese, je na malém, chudém políčku na svahu, kde rozbíjí dubovou palicí hroudy. Každý rozmach rozkolísá slabé tělíčko, zdá se, že vymrštěná palice je strhává od země do vzduchu za sebou. K večeru dopadají rány již mdlobně, tu bije zem koleny, lokty, celým tělem.

Pak cesta domů se vším nářadím na zádech, neboť muž za ním nenese nic; má jen dlouhý krok, spěchá domů a šlape na rozbolavěné paty obtíženého chlapce.

Tím však ještě dlouho nekončí den. Je třeba podojit kozy, hnůj tahat, podestýlat. I když chlév hojivě zaleje teplem a šerem, kdy struky lehce klouzají mezi prsty a praménky mléka ostře crčí do zpěněné dojačky, i když teplá srst dobytčat se položí na tělo jak vlídná dlaň a jejich hlavy s moudrýma očima a tichým funěním se otočí po lidském mláděti, přece ani tu nelze být bezpečen, neboť kdykoli může dvířky vrazit hospodář či jeho žena s klackem, nebo třeba číhá v rohu ve slámě, přistihne-li zlodějíčka, že upíjí ze džberu mléka.

A v noci, když svítí měsíc, bere muž chlapce k řece, kde se pak musí brodit vodou, zaplétá se do sítí, vázne v bahně a za každý šelest rákosí utrží ránu. Zmáčen, zbit a udřen klesá k půlnoci v rohu chléva na slámu, burcován při prvním svítání do nového dne, který se ničím neodliší, než že snad bude ran ještě víc, když zedřené tělíčko je neobratné a toporné.

Tak žije chlapec Vítek, nalezenec, u ryšavého Jakuba, sedláka zvaného Vlk.

Ale jsou přece chvíle, které od chlapce vzdálí jeho bídu, a tehdy, když pro únavu svalů či bolest těla nemůže hned usnout, tehdy sní. Jeho sny jsou divné, jako je divný jeho život, a poněvadž může jen z něho čerpat obrazy svých vidin, tedy i v snech svých mává dubovou palicí, ale je přitom silný a mocný, a palice dopadá na jednu ryšavou hlavu, která se valí mezi hroudami, marně se snažíc uniknout. Nebo se Vlk stane vlkem a Vítek ho prohání lesním podrostem, bodá oštěpem do slabin a posílá za prchajícím šípy. Jindy zaplaví řeka Vlkův příbytek, zahradu i humna a jediný Vítek má člun, vesluje a dívá se přes záď na hlavy dvou lidí, kteří marně se snaží zachytit okraje loďky — hlavy mají Vlkovu tvář a tvář jeho ženy.

Ale jednou se stane, že chlapec — poslán s nějakým vzkazem přes les do vzdálené osady — zabloudí. Strach z bití a houstnoucí šero zmatou poslední tušení směru. Točí se dokola, strom je stromu podoben. Hoch běží, padá přes kořeny, rukama objímá těla borovic a buků, ale ty se netečně vypínají nad dítětem, jež se bojí od nich odtrhnout, neboť kmen kryje aspoň záda a nic nemůže znenadání přepadnout z týla.

Tu se na hochovo rameno položí ruka. Neodváží se otočit hlavu, jen úkosem zhlíží na hubené prsty, jež mu bíle svítí u očí. Zápěstí mizí v stínu, jako by sám les po chlapci sáhl. Ale za rukou přijde hlas, hlas stařecky mírný, stín kolem zápěstí je hnědý rukáv, který splývá roztřepaným krajem s hábitem halícím starce od kápě na hrdle až po bosé nohy. Jen provazec opásává boky a na konci provazce dvě zkřížená ohlazená dřívka opakují znamení vztyčené nad dveřmi vesnické kaple.

Je večer. Vítek sedí u poustevníka a poustevník k němu mluví. Nekřičí na něj, nýbrž mu vypráví a vyptává se ho. A hoch nemusí krčit hlavu mezi rameny při každé odpovědi, neboť starý muž nevzkypí ani nevztáhne po něm ruku. Chlapec dostane misku s mlékem a tu smí celou sám vypít, a k mléku zakusuje křupavou placku. To vše jsou ovšem zázraky nebo sen, ale nepochopitelné, ze všeho nejméně pochopitelné je to, že dospělý člověk ztrácí čas, aby s ním, s Vítkem, mluvil, aby mluvil s chlapcem, který přece pro nic na světě není! Ano, stařec mluví jen a jen s ním, opravdu tu nikdo jiný není, a jen pro něho, pro Vítka, zní tento vlídný, tichý hlas, který říká podivuhodná slova, tak krásná, že jim Vítek sotva rozumí. Ale poustevník to ihned postřehne a ptá se dítěte, ví-li, co je matka Boží a její syn? Co znamená znamení kříže, znamení utrpení a vykoupení? Ptá se, zná-li Vítek smysl oběti Kristovy a smysl bolesti a oběti lidské a ví-li, co je Boží láska.

Od té doby se Vítkovy sny změnily. Zmizela z nich ryšavá hlava, probodený vlk a zkáza věcí a lidí byla vystřídána obrazy jasnými stejně jako neurčitými, jako by světlo, jež z nich prýští, stíralo obrysy i tvary. Ne, Vítek by je nedovedl označit slovy ani sám sobě. Ale způsobují, že chlapec již nesklání ustrašeně hlavu, a rány, jichž počet se nezměnil, cítí jinak než dřív. To není jen bolest úhozu, nýbrž s ní se Vítka dotkne i něco nevýslovně sladkého, jako tehdy, když poustevníkova ruka spočinula na jeho rameni. A všimne si toho i ryšavý Jakub, který v pohledu, nyní po ráně neuhýbajícím, vidí vzpurnost, již třeba vytlouci z toho zatvrzelého chasníka. Ran přibývá, ale neubývá Vítkových sil, i když tělo pod nimi klesá na zem, neschopné pohybu.

*

Večerní zpěv putujících dětí krouží kolem vesnice v kruzích stále užších. Jednou za dne je již také spatřili: vinuly se táhlou řadou vzdálenou luční cestou jako úzká světlá pentle na zeleném obzoru. Kdo měl dobrý zrak, spatřoval velké červené kříže, našité na jejich bílých hábitech.

Den nato prošel vsí mladý mnich ostrých, pronikavých očí. Dveře a zdi stavení zdály se před jeho pohledem rázem průhlednými. Zřejmě to byl mnich, neboť měl hábit a šňůru s křížem kolem boků. Ale do kaple nevešel, ba neučinil ani znamení kříže, když ji míjel. Snad si jí nevšiml. Nezdálo se, že by někoho hledal, jen ohmatával zkoumavými pohledy stavení i lidi, které potkával a kteří mu uctivě ustupovali z cesty.

Zastavil se až na konci vsi, v malém sádku, právě za Vlkovou chalupou. Odtamtud bylo vidět až do dvorka a okenními otvory do sednice. Muže v hábitu upoutal hlomoz vycházející z domku. Jakýsi ryšavý chlap tam bil chlapce, bil surově hlava nehlava a chlapec nenaříkal, nýbrž hleděl jako u vytržení k nebi, neslyšně pohybuje rty, jako by zpíval. Co živ neviděl muž pohled tak nedotčený hmotným utrpením, pohled tak sálající, vykupitelský a vykoupený.

Nějakou chvíli mnich zkoumavě vážil tento nedětský pohled dítěte a pak — asi uspokojen tím, co poznal — okřikl ryšavce a vešel do dvorku.

Tu se stala s hochem rázem změna. Sotva spatřil vlající hnědé roucho vstupujícího, vytrhl se dospělému muži a vrhl se na zem před mnicha, líbaje zaprášený lem mnišského roucha a objímaje jeho nohy. Muž v hábitu a ryšavý Jakub pohlédli na sebe přes klečící dítě. Pohled mnichův, zprvu chladný, a nepřátelský pohled Vlkův se však při dotyku rázem změnily — poznali, že si hledí do očí staří známí. Zatím co se víčka přivírala, zostřujíce obraz paměti, stáhl slabý úšklebek koutky obou úst. A pak mnich chlapce překročil a již stál u Jakuba, těsně u jeho ryšavých vousů, jež se nyní otřásaly nepotlačovaným smíchem.

Když se Vítek zvedl se země, kam byl tak nepochopitelně sražen, byl dvorek prázdný. Marně se snažil zachytit nedávný obraz. Zjevil se tu svátý stařec z lesa? Před očima stále jen vlál cíp hábitu, splývající na nárty bosých nohou. Nic víc.

Dopustí se zlého, bude-li pátrat po jeho stopách? Či má vytrvat v tichu a pokoře na místě, kde se mu on zjevil?

Ticho leželo na polední vsi a Vítek stále klečel na zemi dvorka. Tu ho kdosi volal. Cizí hlas. To nebyl ani Vlkův ani hlas svátého starce. Byl to hlas mladý a dotýkal se jen uší, nepromlouvaje k srdci. Než chlapec uposlechl, jak byl zvyklý poslouchat. Otočil se. — Tam stáli oba: ryšavý Jakub i mnich, cizí mladý mnich, jako by čekali na chlapce. Vítek se jim váhavě blížil. Než co to? Když byl na tři kroky od nich, oba před ním padají na kolena a sklánějí čela k zemi, a zatím co cizinec mumlavě vykřikuje: Vyvolený, vyvolený!, ryšavec nepozvedá hlavu od země a jeho ramena se otřásají — zřejmě pláčem. Pak uchopí chlapce za ruce, uvádějí ho do světnice, a zatím co Vlk s tváří stále odvrácenou — jako by se styděl — nařizuje ženě přinést jídlo, druhý pokleká doprostřed podlahy a nahlas se modlí. Pak dýmá před chlapcem miska polévky, něčí ruce kladou před něho chléb a sádlo, a zatím co začne jíst víc z poslušnosti a překvapení než z chuti, nutí mnich muže i ženu rovněž pokleknout na zem a připojit se k modlitbě.

Od té chvíle svět začal měnit tvář, jako had svléká před chlapcovýma očima svou starou kůži a vzchází do záře a jasu, nikdy neviděný, nikdy netušený. A nejen jídlo, úsměvy, pohlazení a slova, nejen toto dnešní a nové se takto změnilo, přeměna přestoupila i hranice včerejška a všeho, co tu dosud bylo. Neboť všechny rány, co kdy Vítek utržil, všechny bolesti, tíha práce a trpkost bídy nebyla prý než zkouška, těžká zkouška, kterou byli Jakub a jeho žena pověřeni uložit Vítkovým bedrům. Neboť měla takto být zvážena pokora, trpělivost a jistota toho, kdo byl předem vyvolen, vyvolen dřív, než to jemu samému bylo zjeveno. Ale zpěvy dětských křižáků, jež znějí neustále blíž a blíž, určily i hodinu, kdy nehodným poslem — přitom se mnich hluboce pokořil k zemi — bylo třeba zjeviti záměr Prozřetelnosti. Neboť jest jen málo vyvolených, kteří projdou vší strázní zkoušek, aby pak byli postaveni v čelo velkých stádců shromažďujících se k vysvobození Svaté země pro spásu všeho křesťanstva. Kdo však je Prozřetelností poznamenán a zvítězil nad lidskými slabostmi, vpravdě dostává radostnou odměnu v tomto poslání. Jest pak na něm, aby si vyvolil bojovníky, co nejvíce bojovníků, a pevně semknuv jejich šiky, aby vyšel za svátým cílem.

Veliká slova tvrdosti drahokamů a ostrosti blesků rozbíjejí vše, co se dosud Vítek domníval viděti kolem sebe, a z trosek zlých škrabošek dávají vystupovat spasnému světlu. Světlo volá, světlo přikazuje a chlapec povstává zpoza stolu, zdá se mu, že se vznáší prostorem, neslyší skřípot hlasu muže v mnišském rouchu, necítí svého těla, jen ví a — jde.

*

Křižácké procesí dětí zaplavilo vesnici. Chatrče se zdají pohupovat na rozvlněné hladině bílých říz. Rudé kříže činí z dětských hrudí hrdé štíty a postavy mnichů, žen a všelijakých mužů brodí se dětským stádem jako ostražití a neúnavní honci. Vítek v bělostném hábitu s planoucím svátým znamením obchází domek od domku, zde doma i ve vesnici sousední i v příštích, nahlédá do očí chlapcům i útlým dívkám a zapaluje v nich týž žár, který žhne v jeho úzké hrudi. Oči matek přetékají slzami, ale jejich ruce se neodvažují zachytit unikající dětskou dlaň, neboť vedle Vítka se hrozivě tyčí temná postava v mnišském rouchu jako vztažený prst připomínající věčné prokletí. Vždyť papežské posvěcení, slib a hrozba jde s těmito maličkými, a kdo by se odvážil vzepřít? A tak jsou z rodných hnízd vybírána mláďátka, aby byla ještě před očima otce a matky stržena v nepřehledný proud bílých ornátků, kde ještě chvíli je dáno vidět v zmítavém proudu hlavu s vlásky tolikrát hlazenými, pak se hlavička vzdaluje, tančíc na bílých vlnách jako jablko unášené řekou, vzdaluje se, zmenšuje, až je jak zrnko pepře, a pak vstoupí slzy do očí a oči nevidí už nic.

*

Ves ode vsi kráčí Vítek s hlavou vztyčenou, rudý kříž na prsou, jde v čele svého zástupu, který roste, neustále roste. Děti jdou a zpívají, zpívají, jdou...

Jakub, zvaný Vlk, a muž v mnišském obhlížejí stádo, pobíhají podle jeho břehu, rozdělují jídlo, povzbuzují, slibují, připomínají, ryšavec zjedná i několik nosičů vždy na kus cesty — za požehnání, které udílí ten druhý. Večer usednou stranou a počítají, řežou vruby do prutů a pak na ně při ohni upřeně hledí, každý vrub jeden křižáček, a za každého křižáčka...

Pouť — ano, nyní má již směr a cíl — nezná teď velkých oddechů. I pochod je obtížnější, když se zem začne pomalu před poutníky vztyčovat, až strmí v skalné přehradě hor. Nohy jsou pořezány břity křemene a ruce poškrábány trním, z bílých rouch visí cáry, ale což vadí, nese-li srdce dále nejsilnější zbraň samo v sobě?

Strže, hory, stezky nad propastí, hloží průsmyků, temnoty lesů, deště a bouře...

Děti jdou, snad i zpívají a modlí se, ale ne již hrdly a ústy, jež sotva stačí dechu a sténání. Jak utrpení slavně korunuje i tuto poslední část cesty! A v službách utrpení a obětí je nepochybně i Vlk i mnich, kteří teď už drsně ženou stádce malých a kopou do tělíček, jež klesla a nemají již sil vstát.

Dny a noci, dny a noci. Občas zůstane pozadu malá, nehybná hromádka hadrů a údů, ale není možné se zdržovat, jdeme-li za velikým posláním. A děti jdou, Vítek v jejich čele, jdou a zpívají němými rty.

Pak jednou z dálky spatří moře. To se již vlahý vítr dotýká jejich čel, a tehdy přes rány a láteření velkých klesají na kolena a modlí se. V modlitbách setrvají — přes všechnu únavu cesty — i první noc, kdy jsou konečně přivedeni do přístavu. Ach, co je tu už čekajících výprav, které přišly odjinud; nábřeží je pokryto dětmi v houfech větších i menších, všichni tu vyčkávají rána, neboť není přístřeší, které by je stačilo pojmout. Lodníci a cizí mužové, mluvící nesrozumitelnou řečí, se proplétají dětskou náplavou, tvrdě si rozrážejíce cestu pěstí. Zítra? Ne, ještě ne, ale pozítří už Vítek a ostatní sestoupí s hrází, aby chodidlem vytlačili vodu z moře a suchou stezkou vykročili k východu.

Ani pozítří to ovšem není, až kteréhosi dne vběhnou mezi děti lodníci s provazy, napnou je na kůly, dělíce tak zástupy do přesně ohraničených polí. V každé provazové ohradě je přibližně stejně dětí. Pak se k prvnímu poli přikolébá bárka a děti jsou do ní sehnány, pokud dovolí ponor. Obtížena odrazí a zamíří k velké lodi kotvící opodál.

Tak hodinu po hodině a den po dni jsou nakládány děti do sedmnácti otrokářských galer.

Jedno z lan je smýknuto prostředkem skupiny, která se natlačila kolem Vítka. Lodníci pobíhají podle provazu a odtrhují překážející dětské ručky. Pak bidly odtlačí první dávku pro první bárku. Sotva je Vítek vytažen na palubu, je mu kolem ramen přehozena smyčka, která je na druhém konci připoutána k dlouhé tyči, k níž těsně jedno vedle druhého jsou děti přivazovány jak ulovené kvíčaly na bidélka honců.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky lásky a smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.