Václav Erben

Český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem.

Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii. V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Paměti českého krále Jiříka z Poděbrad

Druhý, samostatně pojatý díl autorova historického románu o Jiříkovi z Poděbrad zobrazuje hrdinovo dospívání mezi dvěma sněmy v letech 1434 – 35 a proměnu v budoucího významného panovníka a politika.

Václav Erben

Paměti českého krále
Jiříka z Poděbrad

Kniha druhá
Jinošství

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben - heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, s.r.o., 2014

www.indeart.cz

ISBN  978-80-87997-21-5

Od svatojanského sněmu roku 1434
do svatovalentinského sněmu koncem zimy roku 1435

Sedím a dívám se do ohně ...

Přes ramena kožich. Nohy zavinuté v suknu a přikryté kožešinou. Proč se zlatavá malba stěn matně leskne ... jako by i zdi se chvěly mrazem ... Jsem v zimě velmi unaven. I když právě teď jsou zářivé dny; A noci kratší. Ale stromy pukají mrazem. A voda v potocích neteče. Snad ani v řekách ne. Žebrákům padá maso z omrzlých údů. Pro almužnu vztahují pahýly. Lazebník říkal, že nyní omrzlí bolest necítí. Ale na jaře, jak bude tepleji... Almužna! Jaká to podivná, usilovná touha odsouzeného k bolesti, ke smrti. Rokycana by řekl, že bez utrpení není života; že utrpení je také božím darem. Neboť nám pomáhá k cestě za věčnou blažeností. Jak se mi této zimy i jindy zdá, uhlídám nebe plné žebráků. O svém místě v nebi nepochybuju. Ostatně o něm nepochybuje nikdo. Divné: jedinou jistotou života je smrt. Jedinou nadějí spása. Soudce i ortel jsou neznámi. Jen ten, kdo vlastní rukou protne srdce dýkou, zná, pokud není choromyslný, ortel: věčné zatracení. Ve svou spásu věří nepochybně i Oldřich z Rožmberka. Také já. Ano. Protože doufám, že hříchy — ty největší ze smrtelných — nebudou těžší než skutky dobra těmito hříchy, připusťme, vykoupené.

Žil-li by král Ladislav, zmíralo by království. Ladislav Pohrobek byl jedna duše. Království jsou duší tisíce. Žebráků, jimž visí z údů cáry masa, jsou tisíce. Bylo by jich víc tisíc. Zástupy. Nebo ne…? Ale ano. Hájím se? Zajisté. Před svým svědomím? To ne. Před svým svědomím ne. Neboť ono nepatří ke koruně a k žezlu. Ostatně : nevzpomínám, že bych je kdy měl. Kdyby tomu bylo naopak, koruna by na mé hlavě vůbec nespočinula a ruka by se nechopila žezla.

Jsou králové a císaři z milosti boží.

Ví bůh, že já, Jiří z Poděbrad, vládnu z milosti své.

Snad i to je hřích. Ptal jsem se Rokycany, protože ona nyní vyslovená myšlenka mě nenapadla právě nyní, ale naopak; v minulosti se často vracela. Léta mi trvalo, než jsem jí tak uvykl, že se mi zazdála natolik všední a snad i nezajímavá, že jsem se s ní arcibiskupovi svěřil. Odpověděl mi: nebýt boží vůle, nebyl bys králem. Neboť jeho vůle, boží totiž, je všeobsažná a vše zasahující. Můj život i tvůj. A skrze tebe a mě a jiných jsou věci tohoto světa na místech, kde je nacházíme.

Budiž.

Mrzne a mně je vyprávět o létě. Chlad mihotá i ohněm. Zítra budou mít koně jíní kolem hlav a na zadcích a saně budou rachotit a vrzat na zmrzlém sněhu. A já se v nich budu choulit, budu mrznout, budu se převalovat na tvrdém sedadle. Abych dorazil do Prahy. Abych tam byl dřív než páni, rytíři, zemané. Bude jich na sněmu málo. Zajisté nebylo špatné svolat narychlo sněm právě v těchto mrazech. Jenže ani ty neodradí Rožmberka. Určitě se dostaví obklopen svou skvělou družinou. Vladař. .. Proč té námahy? Proč putování, rozhovorů, sporů, přemýšlení; drobných úsměvů a přemýšlení, řečí, gest, hostin, jež unavují nekonečností, a posléze opilství všech kolem a ječení žen a děvčat, nahoty nevěstek přizvaných právě na ony pozdní hodiny. Vydělají, a ještě mnoho z nich abych platil a abych platil jejich hlídače. Je zde otázka: proč? I bez toho všeho může být člověk bohatým velmožem. Možná ... ne tak bohatým. Ale dostatečně k pohodlí a k plnému břichu. Proč tedy? Odkud touha a chtění. Mistr Jan hájil svou pravdu. Opakuji: svou, tedy jeho pravdu, až k smrti a k hranici; odkud touha Hynce Ptáčka z Pirkštejna těkat a zastírat a hrát si se lží a lstivostí a s ukrutností jako s měkkými nevinnými koťaty a téměř něžně jimi pohazovat; odkud touha moje; odkud Rokycanova? Skrze úradek boží? Odkud touha krást? Odkud loupit? Odkud touha hlásat; odkud ta, jež vede do osamění poustevníka, do bytu Chelčického, kde ač je smrad chodby necítíš ho. Skrze úradek boží? Zajisté, odpověděl by mi náš milý kazatel a arcibiskup. A v jeho očích by nezablýskalo nic, zhola nic, co by si naslouchající mohl vykládat jako protimluv: jako rozpor mezi slovem a skrytou myšlenkou. Rokycana je skvělý kněz.

Opravdu nevím, co by odpověděl Petr Chelčický. Je mrtev. A kdyby žil, nemohl bych se ho zeptat. Ostatně domnívám se, že by se jeho odpověď příliš nelišila od Rokycanovy, neboť jim oběma slouží Písmo. Slovo boží. Já zase mám sloužit Bohu jako král. Moje úvaha je tato: běh osudu člověka je dán lidským rozumem a náhodou narození. Rod a místo zrození si nikdo vybrat nemůže. Lidský rozum pak, soudím, se vymyká úradkům božím, snad čas od času jde proti nim. Ostatně ani to není bezpečně jisto. Neboť rozum může být i sídlem myšlenek ďábla. Jsem přesvědčen, že tomu tak bývá velice často. A že právě zde je hledat moudrost a nemoudrost činů. A v protimluvech. Jež v každém, nebo spíš: v některém vedou k dílům vymykajícím se přirozenosti. Ale je možné, že právě to, co nazývám vymykáním se přirozenosti, je přirozeností člověka.

Mrzne a mrznou v kruhu i mé myšlenky.

Což bývá často. A odtud moje zamlklost a sevřené rty. Nebylo mi dáno harcovat s chutí po svém zboží, po království. Jsem k takovému harcování nucen a poddávám se mu s nechutí. Nechci vlastní rukou házet oprátky na krk neposlušným, vzpurným, loupežným a nepohodlným. Být soudcem je královské. Být vykonavatelem je úděl divokých pánů rytířů a zaplacených lapků a katů. Loupežníci, jsouce placeni králem či pány, stanou se zbrojnoši či vojskem. Stanou se strážci práva. A jeho rukou. Jinak, potulujíce se svobodně krajem, jsou strůjci nepořádků v zemi. Je možno zaplatit mnoho loupežníků. Avšak někteří v sobě cítí cosi jako boží posvěcení a domnívají se, že jsou nástrojem boží pravdy nebo jakéhosi jiného práva, než je právo panovníka. Takoví byli i otec a syn Koldové ze Žampachu. Mohli být dobrými mými hejtmany. Pokoj duši jejich.

Záměr, úmysly i příčina činů a věcí, jež se dějí, mohou být rozmanité. Jisto ovšem je, že rozhodující zůstává věčný pohyb. Jeho směr, cíl nebývá zřetelný. Najít jej, vytušit a podle toho řídit záměry a činy zůstává na vnuknutí a důvtipu. Rokycana by řekl: božího vnuknutí a úradku. Avšak Bůh, zdá se mi, řídí svět podle svých záměrů, které zůstávají lidské mysli nepochopitelné.

Vídávám hvězdu. Září téměř na jihu. Září silně, má patrně své jméno, které neznám.

Putuju převážně po běžných stezkách a do míst, jež nevynikají odlehlostí.

Tato hvězda neřídí mé kroky po zemi. Neřídí mé kroky vůbec. Ale je. Vidím ji. Právě odtud. Z této světnice ve Vlašském dvoře. Oknem, které hledí na jihozápad. K vzepjatému stínu nedostavěného chrámu. Hledím na ni i v Praze. Kdekoliv jinde. Poznám ji bezpečně, aniž bych uvažoval o tom, co tvoří její podobu. Je mojí průvodkyní. Dejme tomu, že je to moje hvězda. Považuju ji za svou. Ano, musí být moje, když se mi dává poznávat. Snad se mýlím. Možná že její jas je příliš velký, než aby mohla být skutečně mou ... Ale cožpak vím, ví kdokoliv jiný, zda světlo této hvězdy bylo stejně jasné před mým narozením? A zůstane takové, až zemru? Zajisté, že nikdo tohle neví. Možná že jiným se právě tato hvězda nezdá zvláštní, neobyčejně jasná. Přehlédnou ji. Snad, napadne mi někdy, svítí pouze pro můj zrak. Pro mou mysl a duši. Nemohu se zeptat, zda je stejně zřetelně viděna i jinými. Nikoho. Na takové věci se král nemůže ptát. Mohlo by to být mnohým podivné a podezřelé. Mnohé by to vedlo k různým úvahám, které by nemusely být pro zdar vladaření příjemné. Ale já se na tu jižní hvězdu pamatuju, když jsem byl ještě dítětem. Tenkrát jsem se měl zeptat. Zapomněl jsem. Nyní už je pozdě.

Svítila mezi mraky i onoho deštivého léta roku třicátého čtvrtého. Deště začaly, jak se mi zdá, krátce po nejdelších dnech roku, kolem svátého Jana. Pan Hynce Ptáček z Pirkštejna přijel na Poděbrady v jednom z posledních slunných dní. Vítaje ho máváním a přijímaje jeho poplácávání po zádech a ramenou — zatímco Markétu poplácával po místech zcela jiných — připomenul jsem si bezděčně jeho první návštěvu na Poděbradech krátce po otcově smrti, krátce poté, co táboři neúspěšně obléhali Hrad. Tehda přijel voják, sirotčí hejtman, napjatý, pozorný a nedůvěřivý; na koni, oděvu, zbrani bylo znát povětří půtek a dlouhého použití v bojích. Tentokrát přijel pán se svou družinou. Lesklý a zářivý. Se svými barvami na korouhvi. Jednal stejně a choval se jako kdykoliv předtím. Halasně. Žvanivě a vzepjatě.

Ale já poznal, že je zamlklejší, a zpozoroval jsem v jeho očích jakousi soustředěnou nehybnost. Znal jsem ji. Vzpomněl jsem, že mírná nehybnost jeho očí předznamenala smrt purkrabího Jošta.

Večeřel s Markétou. Trávil s ní večer. Já zůstal sám, díval jsem se z okna. Přecházel jsem, prkna mi vrzala pod nohama, ostruhy mi na škorních zvonily tak podivně, že jsem boty zul, přecházel jsem bos a hryzl jsem rty.

Nenávidím nejistotu. Bojím se jí víc než čehokoliv jiného. Lze říci, že se bojím vlastně jen nejistot. Pokud pamatuju, vždycky. A zde byla nejistota. Neboť koho se pan Ptáček chystá na Poděbradech odstranit? Co vůbec chystá? Ten veselý sirotčí hejtman. Kdysi chudý korouhevní pán. Přejel jsem dlaněmi po tvářích a prsty pod nosem. Nikde ani známka (nebo se mi to jen zdálo?) po vousech. Jsem tedy, uvědomoval jsem si, neplnoletý, dosud zcela bezprávný sirotek. Pod ochranou svého otčíma. Jak dlouho? Jak dlouho ještě? Měsíc? Tři? Rok, dva? Ne, dosud jsem neměl po vousech ani stopy.

Oblečený jsem ulehl. Viděl jsem na svou hvězdu. Dýchal jsem teplý a vlhký vzduch luk, řeky, močálů. Je hvězda moje? Znamená něco její mihotání? (Větší než kdykoliv předtím.) Má nějaký význam pro osudy člověka mihotání hvězd? Úzkost mi svírala hrdlo a útroby. Na nádvoří se opíjela a cpala si břicha družina, s níž Hynce Ptáček přijel. Před časem boží bojovníci. Teď družina šlechtice. Bratřili se s posádkou hradu. Bylo slyšet hulákání a ženský smích. A mezi tím smíchem v jiných odstínech, výškách a barvách, mají-li zvuky barvu, ovšemže nemají, ale mně to tak připadalo; tedy mezi ostatními hlasy a jekáními — hlas Markéty. Pak všechno pomalu utichalo v jednotlivých výkřicích opilců. Mohla být polovina noci. Žáby vřeštěly, kvákaly a hlasitě blábolily a mně se zdálo, že i ony jsou opilými lancknechty svého rodu. Snad jsem na okamžik usnul. Snad jsem bděl a nevnímal tmu a světlo a čas. Avšak ve chvíli, kdy začala obloha blednout, ve chvíli, kdy její temná čerň šedla, v oné chvíli, kdy se zdá, že nad temnou klenbou s hvězdami začíná slabě zářit jakési podivné světlo, jež nevychází z určitého místa, z ohně nebo slunce, ale je celkové a nepostižitelné, té chvíle, kdy kohouti začínají kokrhat a přivolávat den, nuže tehdy se ozvaly na chodbě rázné kroky a kdosi se opřel do dveří. Prudce jsem se posadil. Byl jsem bos, ale oblečený a v opasku jsem měl tesák. Místnost byla zalita šedavým světlem končící noci. Podle chůze jsem poznal pana Ptáčka. Podle toho, jak se opřel o dveře, jsem pochopil, že není opilý. Škvírami mezi prkny seschlých dveří pronikalo mihotavé světlo pochodně.

Pan z Pirkštejna rázně vstoupil. Vložil, spíš vhodil pochodeň do držáku. Přimhouřil jsem oči před náhlým světlem.

— Oblečen?

— Nemohu usnout.

— Horko?

— Nejistota, pane Ptáčku ... bezděčně jsem posunul ruku k tesáku.

— Z čeho nejistota, pane z Poděbrad?

— Ještě pouze: pane Jiříku ...

Zasmál se: — Nejistota!?

— Z tvých očí, pane.

Přešel k oknu. Dopadl na lavici ve výklenku, opřel se o zeď a nohy obuté ve škorních hodil na lavici proti sobě. Opřel o zeď hlavu a obrátil obličej k oknu, ven, k Labi, k vlhkému a teplému kuropění, k blednoucím hvězdám, mezi nimiž jasně svítila pouze ta jediná. — Vnímavost tvého zraku je pozoruhodná, pravil suše.

— Méně pozoruhodné je, že i ve tvých očích lze číst a že tvůj hlas není plný jistoty.

— Čeho tedy?

— Strachu. Z mých očí?

— Ano. Byly podobné, než jsi zabil Jošta.

Hynce Ptáček vstrčil palec za opasek a lehce bubnoval prsty po břiše. — Ano?

— Ovšem, pane Ptáčku.

— Jsou chvíle v životě, kdy letíš skokem vpřed a vzhůru, odpověděl, mluvě kamsi do vzduchu nad řekou, A jiné, kdy hledáš bezpečné místo, pevné místo, pro odraz koně ke skoku a planinu k tomu místu na rozběh. A bývají jistoty, že takové dobré místo jsi nalezl. Je pevné a cesta k němu zřetelná. Místo samo zřetelně dobré. Pak tvůj krok, krok tvého koně, koně, který ovšem cítí a zná tvůj stav mysli, jak u koní a dobrých psů je obvyklé, nuže: pak krok je vláčný, houpavý a nepostrádá pružnosti. Jsou však chvíle, kdy místo hledáš. Těkáš v neklidném napětí. Jeho výběrem a pevností si nejsi jist. Tvé pohyby jsou prudké a koni se chvěje chřípí očekáváním. A chvění sedlem přechází do tebe. A konečně: jsou chvíle před odrazem a ty nevíš nic o jistotě toho místa a nic o místě dopadu. Ale jsi už tam a jiné cesty či volby není. Letět a dopadnout nejistě a v nejistotu, která může být stejně tak kladná jako smrtelná. V sedle ony chvíle trvají okamžiky. V životě dny. Týdny. Roky...

— Odrazil ses, pane Ptáčku?

— Jedu na sněm. Teď a hned.

— Nespal jsi.

— Budu spát v sedle. A tam. Na sněmu. A než se ti naši páni a rytíři a zemané a hejtmané sejdou. A Tomáš Ručka se vrátil. Sehnal jistého Mikeše a společnou rukou vyhodili z tvého domu na Starém Městě prťáka a ještě kohosi, kdo se tam v těch poledních letech usadil jako ve svém.

Tiše se zasmál: — Když ti porostou vousy, musíš mít i svůj dům v Praze, pane z Kunštátu ...

— Věděl jsem o tom domě. Ručka mi jej ukazoval, ale: zemské desky a práva ... smlouvy, koupě ... Snad ten dům ...

— Desky budou vráceny, práva poplynou jako dřív. Ale ne, ne jako dřív, poněkud jinak.

— Jak?

— To bude naše věc. Naše, pane z Poděbrad. To totiž musí být naše věc, rozumíš? Chtěl bych. Odtud ty oči. Není hrozby ...

— Nerozumím.

— O nutnosti nebytí polních rot jsme mluvili. I kdybychom nechtěli, i kdybychom tomu bránili, myslím my dva a ještě někdo, kdokoliv další, polní vojska by byla stejně zničena. Možná později, jinak a jinde. Dřív, řekl Ptáček s úsměvem, by mě ta nutnost nenapadla. Vědomí té nutnosti. Zrak se ostří léty a zkušenostmi. Mimořádně rychle v bojích a v dobách, kdy vláda prudce skáče z rukou do rukou. Vím to od kněze Prokopa. Rozuměj, samozřejmě mi to nepověděl tak, z úst do ucha. Ale svými činy. U Plzně. A potom v Praze. Skrz něho jsem pochopil. Teď se už císař nebude muset v zemi bát...

Východ slunce zbarvil nebe červeně.

— Jenže, pokračoval, tak touží po návratu, tak nesmírně Zikmund touží vstoupit bezpečně do země ... Tak už se potřebuje vrátit. Tak moc ...

— To jsou tedy ona místa rozběhu a odrazu, která neznáš?

— My se už odrazili. Měsíce uplynuly. Týdny od chvíle, kdy jsme byli na vrcholu skoku. Myslím ... Teď však ..., odmlčel se.

Řekl jsem: — Jak a kam ne?

— Ano. A když budeš mít zas někdy strach, svrašti čelo. Stáhni obočí. A přimhuř oči. Aby si všichni kolem mysleli, že přemýšlíš.

Shodil nohy z lavice. Vstal. Protáhl se. — Chystej se na cestu.

Takové byly způsoby pana Hynce Ptáčka z Pirkštejna. Nezáleželo na tom, den nebo noc; beze spánku — to častěji — nebo s přemírou spánku. Uvazoval jsem se k sedlu, abych nespadl. On dřímal a ruce, v nichž držel uzdu, míval složené před sebou na hrušce sedla. Hlavu, na jejímž temeni byla počínající pleš, skláněl dopředu, až se bradou opíral o hruď.

Je údělem pána nejen vládnout, ale i jezdit. Křižovat zemi po blátivých a prašných a zmrzlých cestách. Nyní se pohybuju čím dál tím hůř. Moje stehna se podobají sloupům, mé ruce válcům. Jsem těžký král na těžkém trůně. Těžkém i pro císaře Svaté říše římské národa německého. Těžký trůn zatížený stříbrem a kalichem a jakousi zvláštní poddaností, a vzpurností, a řečňováním a šaškováním národa českého. Těžký trůn pro římskou říši. Zvláštní království. V celku říše a samo. A tu ji, říši, pozvedá, tu ji táhne dolů. Podivně pevné království jazyka českého v říši německé. Zatížené stříbrnými a zlatými žílami. A zbraněmi. A městy a pacholky a chlapy s těžkým králem. Mohu sáhnout po koruně římského krále. K tomu pohybu mě mnozí nabádají a chystají se mi připravovat cestu. Kdyby to bylo jen sednout do vozu a jet přes Norimberk a podle Mohanu do Frankfurtu a tam usednout na radnici — jsou tam prý domy a chrámy z červeného kamene — usednout tam ve Frankfurtu a nechat se volit. Té cesty! Té ceny za cestu! Tu nebudu, tu cenu nebudu nikdy platit. A nepokleknu v arcibiskupském dómu v Mohuči. Jako kostel mi stačí Týn. Jako kněz můj vlastní arcibiskup. Být králem zde znamená nyní víc než být císařem tam. Nejen pro království, snad i pro říši. Koruna římská má příliš matný lesk. Ostatně: mí bratři Kristovi, jež pronásleduji, mí milovaní následovníci a vršitelé učení Petra Chelčického, již jdou za oním knězem Řehořem, vlastním synovcem našeho arcibiskupa — ach jaká to smůla pro mistra! — oni hlásají, že říše nebudou. Jen lidé. Boží, prostí lidé. Oni jsou také boží a prostí. A pak chtějí, aby i ostatní byli jako oni. Boží a prostí. Jenže každý nechce být boží a prostý. Ne, to vůbec ne. A říše ... Velká říše se drobí po svých okrajích a je prožrána i zvnitřku. Koruna římského císaře je nejen matná ...

Vjížděje do Prahy připomenul jsem si svou první cestu do hlavního města země. Příjezd poselství z Basileje, příjezd legátů koncilu. Města se nemění. Ani lidé se nezměnili. Ale ruchu, příznačného pro tu dobu před Lipany, ubylo. Jako by lidé méně vycházeli. Jako by odpočívali. Anebo sbírali síly k dalším srocením a k převratům a k dosazování nových konšelů a k popravám těch předešlých. Přemožených. Jak se nestát přemoženým? Zvednout meč první. A setnout hlavu dřív, než se může pozvednout. Mít připravenou oprátku. Ne za pasem. Ne připravenou v ruce. Ale držet ji stále nad hlavou toho, jenž může být protivníkem. Potom stačí rozevřít prsty. A pobídnout koně, k jehož sedlu je oprátka přivázána. Tak. Nebát se mýlky. Omyl je výhodnější než viset na provaze za vlastní krk.

Protože můj, do mého majetku znovu získaný dům na Starém Městě nebyl ještě upraven tak, aby se v něm dalo bydlet, odjeli jsme přes řeku na vypálenou Malou Stranu, kde poblíž spáleniště, jež bývalo biskupovým dvorem, se nám náhodou zachoval dům menší.

Provázel nás náš milý Tomáš Ručka, poděbradský purkrabí.

A toho dne k večeru strhla se bouře, jíž začalo ono deštivé léto.

Někdy se dějí řízením božím věci zcela zvláštní. Nedlouho před bitvou u Lipan ochořel velice mistr Jan z Rokycan. Byla to jediná nemoc, která ho— pokud si vzpomínám — upoutala na velice dlouhou dobu na lůžko. Po svátém Janu, po našem příjezdu a před sněmovním jednáním, se náš milý mistr přičiněním božím zotavoval. Tak znamenitě, že dovolil, abychom ho s panem Ptáčkem navštívili. Přijal nás na loži. Dlouhým ležením mu poněkud oduly líce. A snad byly ještě trochu růžové horečkou. Týnský kazatel se usmál. Usmál se jeden z nejvýmluvnějších lidí naší doby, jak se říká. Znám arcibiskupa mnoho let. Mistr Jan z Rokycan hovoří na půl úst a nevyslovuje celé věty. Jeho řeč plyne v jakémsi houpavém šumění. Pokud nestojí na kazatelně. Nebo jinde, před množstvím lidí. Bylo to naše druhé setkání.

— Vzkázal jsem, řekl tiše a jemně a pokračoval bez houpavého prolnutí slov, která na kazatelně nevyslovoval, ale překládal posluchačům, pouštěl z úst, jako by chrlič pouštěl z rozevřené tlamy med— nuže Rokycana tehda pravil skoro suše:

— Vzkázal jsem, abys přišel ty, pane Ptáčku.

Nestál jsem mu ani za letmý pohled. To jsem si zapamatoval. A to si pamatuju dodneška.

— Myslel jsem, řekl pan z Pirkštejna, že jen já jsem sklíčen starostmi. Vidím, že doléhají i na pastýře duší. Na rybáře, jejichž sítě jsou plné.

— Hovořil jsem o tvém nezletilém příteli, šuměl mistr Jan laskavě.

— Toužil vidět tě, mistře.

Rokycana mi podal ruku. — Rád se s tebou setkávám, Jiříku. Ale už podruhé, že?

— Ano, mistře, řekl jsem. — Podruhé. Zde můj poručník, pan z Pirkštejna, je přesvědčen, že nejlépe a nejvíc se naučím nikoliv z knih, ale ze života. A domnívá se, pan Ptáček, že jda v jeho stopách, mám zaručeno dobré vychování a jeho svědomí bude čisté při vzpomínce na památku mého otce.

Hynce Ptáček z Pirkštejna se spokojeně usmál. — Modlím se denně, mistře, za duši jeho nebohého otce Viktorína a Bůh i on i patroni mi dávají sílu k výchově tohoto zralého plodu kunštátského rodu.

— Zpovědnici mám ve svém kostele, páni, zarazil nás mistr z Rokycan. — Cítí-li vaše duše potřebu ... Požádám bratra Michala, který mě zastupuje i jako zpovědník.

— Ne, mistře, necítí, řekl pan Hynce Ptáček. — Děkujeme za nabídku zpovědi. Až jindy. A jak se tobě daří, mistře, po lipanské nemoci?

— Nerozumím, pane z Pirkštejna. Nebo bratře Ptáčku? Jan z Rokycan zvedl obočí; jeho hlas byl pořád stejně šumný a milý a linul se do uší jako balzám.

— Bratře nebo pane. Jak sám uznáš, mistře.

— Doslechl jsem se, bratře Ptáčku, o tvé rozvaze.

— Tvá výmluvnost a učenost je známa tak obecně, že není třeba se o ní doslýchat.

— Dověděl jsem se i o tom, žes moudře jednal s bratrem Čapkem ze Sán ...

Opravdu? podivil se Hynce Ptáček. — A kdy?

— Před Lipany a před Kolínem.

— Jste podivuhodní pastýři lidských duší a osudů, vy mistři a kněží, kněže Jene.

— Bojím se, bratře, aby Antikrist neovládl celou zemi.

— Antikrist v rouše Jeho Milosti? Té lišky zrzavé a lstivé?

— Věřím, bratře Ptáčku, že přes všechna příkoří, která Jeho Milost z dopuštění božího způsobila zemi a svaté naší víře a mistru Janovi a jeho památce, nuže věřím, že císař není Bohem vyvolen k tomu, aby se stal oním Antikristem v rouše beránčím. Jeho Milost touží uchopit žezlo království. Nic, soudím, neodporuje tomu, aby žezlo, které z jeho ruky vyrazila zpupnost a pýcha ďábelská, nespočinulo, po hlubokém pokání, v té ruce opět. Kající se hříšník ... Zbraně ducha... bývají... Mistr Rokycana odkašlal.

— Koncil? zeptal se stručně Hynce Ptáček.

— Palomar, ten advokát, spíš pekel než církevního práva.

— Filibert?

— Biskup je moudrý muž. Ale i moudří naslouchají nemoudrým hlasům ... Jana z Maulborna, toho opata ...

— Tedy Palomar jménem koncilu?

— Nejen jménem koncilu, bratře Ptáčku. I v této zemi jsou našeptávači ďábla.

— Byli s námi u Lipan.

— Z božího rozhodnutí. Ti a ... a Jeho Milost...

— Sama.

— Tak, bratře.

— A míníš, mistře Jene?

— Jsem přesvědčen, že boží pře v duši Jeho Milosti už musí být rozhodnuta. Jsem si skoro jist, že je připraven, velice připraven, kát se. Nebýt pobloudilých a umíněných ... i českých pánů ...

— Naše myšlenky jsou podivuhodně shodné, mistře.

— Boží vůle, řekl mistr z Rokycan zbožně. A obrátil se na mě: A myšlenky Heralda z Kunštátu, nebo lépe: Jiřího z Poděbrad?

Mistře, řekl jsem tehda uctivě, jak mi potom mnohokrát můj arcibiskup připomněl, mistře, tvá moudrost vyniká i ve všech věcech světských. Jistě promluvíš k pánům na sněmu.

Zavrtěl hlavou. — Nebudu ještě zcela zdráv. Ale bohdá svoláme ke svátému Jakubu synodu nás, kněží podobojí. Bůh s vámi, bratři a páni.

Mistr Jan tenkrát stejně jako dnes, kdy je mým milovaným arcibiskupem, přebýval ve faře za Týnem.

Kostelník nám pomohl odvázat koně. Lidé chodili ulicemi mátožné. Hladově obléhali stánky na rynku. Kramáři na nás hleděli opatrně a nevraživě. Báli se, abychom jim koňmi jejich krámky neroznesli. Začalo pršet. Hustě a teple. Vydatně. Koně potřásali hlavami. Ulice se vyprázdnily. Voda crčela ze střech a z chrličů, které vrhaly její proudy až do poloviny ulic, a ty vodopády se rozstřikovaly. Měl jsem chvílemi dojem, že jedeme korytem řeky. Věž mostu byla jako v mlze. Prorazili jsme dav, který se pod věž ukryl před deštěm. Dvě tři schoulené postavy utíkaly přes most, shrbené a na prsou si přidržovaly šat. Hukot jezu nebylo slyšet pro hluk přívalu z nebe. Voda v řece byla kalná a hladina proti včerejšku stoupla. Věže a zdi johanitské komendy se temně rýsovaly jako obrysy nějakého velmi starého hradu. Dvůr kdysi arcibiskupův trčel k nebi černými spálenými trámy. Kameny pod kopyty koní břinkaly.

— Užijeme si léto, zasmál se pan Ptáček. Bože milý, požehnej ti za tuto vláhu. A zbraně budou rezavět. A brnění. A pušky a houfnice a píšťaly. A dřeva na nich vyhnijí... Pan z Pirkštejna byl na rozdíl od Rokycany výmluvnější v hovorech, jež vedl z očí do očí. Na sněmech obvykle mlčel. Jen přecházel a sem a tam utrousil slovo.

Od mosteckých věží Menšího Města vyrazili proti nám jízdní. Jezdci s praporci a vojáci a družina a nějací páni. Praporce i páni stejně promočení jako my. Zůstali jsme stranou u zábradlí. Na Ptáčkův pokyn jsem zastavil koně. Družina a jí provázení páni přejeli kolem téměř tryskem, hlavy sklopené. Po zádech, železných kloboucích, přilbách, po kuklách a baretech tekla voda. Byli unavení dlouhou cestou, déšť proměnil prach, co se na nich cestou usadil, v bláto. Nikdo z nich nezvedl hlavu. Hledět na město, věže, střechy. K dívání jim stačil mokrý koňský krk a lopatky a hříva. Bláto a kamení cesty a sedlo, jež nasáklé vodou, připomíná ve styku se zadkem mech na bažině.

Pan Hynce Ptáček se polohlasně zasmál. Pobídl koně a napůl se ještě otočil za spěchajícími jezdci.

— Známí? zeptal jsem se.

— Dávní známí. Pan Půta z Častolovic. A ta černá a hubená slepice v baretu, všiml sis?

— Ano.

— Arnošt z Vlašimi. Pamatuj si to jméno. Arnošt z Vlašimi. Jestliže je ten Cheban Kašpar Šlik císařovou pravou rukou, tak tenhle je levou. Spěchal císař vyslat své posly ... A pan Půta se nám vrátil ode dvora Jeho Milosti... Vracejí se ... Budou se vracet hrabat?

Zasmál se. — Není zrna. Tahle země je pro boží pravdu vymetený dvůr, dodal pan z Pirkštejna téměř spokojeně.

Sotva jsme v průjezdu sesedli, uvítal nás Tomáš Ručka slovy: — Přijel k nám vzácný host...

— Mám se převléknout hned? zeptal se Hynce Ptáček. — Nebo mám uschnout při něm?

Ručka se zasmál. — Host je netrpělivý vás spatřit. Ostatně — i pod ním je louže. Jen za mnou, páni... A běžel po schodech. A my za ním. Ručka prudce otevřel dveře a dřív, než jsme k nim doběhli, hlásil: — Velitel doprovodu legátů Jeho Milosti římského císaře a českého a uherského krále Zikmunda vznešený pan rytíř Hans Wolf z Hasenbachu!

Vletěli jsme do dveří. Uprostřed místnosti stál ve skvělém, ale naprosto mokrém oblečení. Rozpřahoval k nám ruce. V jedné držel baret s bílým pérem.

— Cože!?! zařval pan z Pirkštejna. — Rytíř? Hrabě, ne!?!

— To bude, ne? To musí přijít, ne, pane z Pirkštejna, že? zvolal náš potulný žebrák, chudý rytíř, tajný vyslanec a nyní počínající významný člen císařského dvora. Širokým pohybem rukou ukázal na sebe a svůj zplihlý šat. — Zatím tohle, páni. Na! Pane Jiříku! Mohl mi ruku utrhnout. Ještě že mě neobjal.

— Na okamžik ... vysvětloval rytíř z Hasenbachu, jsem se oddělil. Abych vám sdělil... Musím zase spěchat... Mám sdělit přízeň Jeho Milosti vám. Tobě, pane Ptáčku, i tobě, pane z Poděbrad. Kromě českých pánů přijel také do Prahy se mnou i bratranec Její Milosti císařovny Barbory. Vévoda Celský. Má hovořit s tebou, pane Ptáčku. O čem? Chceš-li vědět hned? Abys mohl svoje slova rozmyslet?

— Jistě, pane rytíři od Zaječího potoka. Bože, Hansi Wolfe, ty hlavo chytrá!

— Já myslel, pokračoval Hans Wolf s úsměvem, že my se stali trochu přáteli... A mezi přáteli...

— Vysyp to ze sebe, rytíři Hansi. A přijď. Třeba před setměním. A budeme slavit setkání.

— Jsou tu dvě věci, pane z Pirkštejna. Ta první: za všech podmínek císař do země. I oběť a odpuštění a statky táborům, městům, hejtmanům i sirotkům. Věc ta druhá: to bez vědomí Jeho Milosti... Hans Wolf ztlumil hlas: — Je zde zájem Její Milosti... Jeho Milost je stará. A Její Milost je dosud krásná žena ...

Hynce Ptáček hvízdl mezi rty krátký trylek. — Až budem mocně vládnout v tomto království, pak věz, pane z Hasenbachu, že naše ruce budou štědré a naše srdce shovívavá. Naše ruce jsou ostatně štědré už teď. Dnes, zítra, pozítří.

A poplácal Hanse Wolfa po zádech. Ten spěchal a my se s ním rozloučili. Mávali jsme mu ještě oknem a viděli, jak cválá deštěm. Vznešený pán, který jaksi zabloudil v uličkách tohoto spáleného města pod císařským hradem ... Kdo by se divil, že zabloudil ... V takovém dešti... Ve spáleništi...

— Utíkej se převléknout! velel Hynce Ptáček. — A Ručkovi řekni, ať se chystá na cestu! Pojedete ... Můj poručník se na chvíli odmlčel. — Pojedeš do města Tábora za hejtmanem Mikulášem Padařovským. Čapek do Prahy přijede. To vím jistě. Musí zde být i někdo z Tábora. Mikuláš. Znal tvého otce. Slyšel’s dobře rytíře Wolfa ze Zaječích. Víš, co máš mluvit.

— Vím, pane Ptáčku. Pan Mikuláš musí být v Praze na sněmu.

— A hned se vrať. S tím Celským budeme mluvit oba, rozumíš?

Náhlá Ptáčkova rozhodnutí mě tenkrát okouzlovala. A dnes, vzpomenu-li na ně, mi berou dech a tisknou bránici. Mám snad méně rozhodnosti a odvahy? Jsem méně schopný, odvážný a méně předvídající než můj drahý poručník pan z Pirkštejna? Jsem snad méně obratný a přízeň božích rukou nespočívá na mé hlavě tak pěkně důkladně, jako spočívala tenkrát na hlavě pana Hynce Ptáčka? Ne, to ne. Bylo to věcí doby. A dále dílem té skutečnosti, že vzhledem k mému mládí a nedostatku přehledu se mi ona rozhodnutí zdála příliš náhlá. Zatímco nyní svá rozhodnutí připravuju dlouho a v několika možnostech, on je dlouho nepřipravoval. Nevím, zda promýšlel důsledky až do konců. Obávám se, že ne. Ovšem, někdy i moje rozhodnutí se zdají taková. Lidé kolem mě často soudí, že někdy jednám náhle s prudkou rozhodností. Zlý omyl. Pro ně zlý omyl. Přes všechnu úctu k mému poručníkovi: bojím se, že on je promyšlené neměl, téměř nikdy. Nebo velice povrchně. Nemohu uvěřit, že by tomu mohlo být jinak. Svého poručníka jsem nejen dobře znal, ale i dlouho o něm uvažoval. Podařilo se mu často neuvěřitelné. Ale důležité i prohrál. Což nikdy nepřiznal ani pohnutím oka. Že prohrál Prahu po císařově smrti... Asi proto, že zde nebyla příležitost k velkolepě náhlým rozhodnutím. Buď pokoj a sláva a mír jeho duši, duši hříšné a skvělé, duši pana z Pirkštejna ...

Ne, ne, nevyjeli jsme tenkrát hned a do deště. Díky Tomáši Ručkoví, který pana z Pirkštejna přesvědčil, že v téhle záležitosti čtyři pět hodin nic neznamená. Bylo mi tedy dovoleno ulehnout a vstát při kuropění, dopadnout na vlhké sedlo, dát Ručkoví pokyn, aby vztyčil na žerdi mou korouhev — ta drzost, nejsa ještě korouhevním pánem... — byla nám otevřena vrata a vyrazili jsme do padající vody. Nasadil jsem si aspoň železný klobouk, aby mi déšť netekl po hlavě za krk. Že vyšlo slunce, nebylo ani příliš zřetelné. To jsme byli už daleko za vsí Kunraticemi, poblíž zboží paní Perchty z Konopiště. S Ručkou a praporcem v čele brali jsme se přes kopce a lesy, tráva šlehala koně do kopyt. Tráva vysoká, svěží a hustá. Tráva pružná i křehká, šumící podle kroků koní. Ubírali jsme se čvachtajícími bažinkami a loužemi. Po lesknoucích a blyštících se kamenech cest. Hebkým pískem brodů; brody přes potoky a říčky. Blátem cest rozježděných těžkými vozy.

Mraky se zvedly a posléze obnažily slunce. Začalo prudce hřát. Náhle jsme se, my jezdci i koně, dusili vedrem. Na odpočinek nebylo pomyšlení. Lhůta daná panem z Pirkštejna byla zle krátká. A odpoledne znovu liják a bouře v pláních za Benešovem. Teprve v lesích před Voticemi jsme se uložili na mokrou zem. Z koně jsem spadl. Bylo mi jedno, že nemohu spát v teplém domě městečka nebo v nějakém hradu. Doba byla taková, že i páni na svých cestách měli jistotu jen ve svých družinách. Větší než ve zdech měst, za branami a příkopy hradů. Usnul jsem okamžitě, jen tak, na mokré a pařící se zemi, prudce vonící houbami a jehličím a tlejícím listím. Žerď s korouhví mi kdosi zapíchl k hlavě. Koně se vrhli pít k nedalekému potoku. Zahryzli se do šťavnaté trávy na okraji lesa. Kouř z ohňů stoupal, vonělo maso. Ne pro mě. Já to jen v polospánku cítil. A probudiv se za ranního šera chladem, putoval jsem od ohniště k ohništi a dojídal na klaccích a kamenech ponechané zbytky. Jak toulavý pes, já, korouhevní pán; a pak jsem si lehl k potoku na břicho a dlouho jsem pil. Zabalil jsem se do pláště, usedl jsem ke stromu a opřel se o jeho kmen. Pokoušel jsem se dřímat. Nešlo to. Mnozí vstávali, hučeli, znovu rozdělávali ohně. Pozoroval jsem je zpod přimhouřených víček. Nevšímali si mě.

Byl jsem velice sám.

Za pár chvil nás Ručka vyhnal do sedel.

A když se slunce začalo naklánět k západu, stanuli jsme na výšinách nad a před městem Táborem.

Napadlo mě, zda Mikuláš Padařovský nebyl po bitvě u Ústí před Poděbrady. Neobléhal-li je.

Jsou věci modravé a jiné, které mají barvu kovu. Věci žlutého lesku, jež toužíš chytit do rukou jak zlatou minci. Věci černé a vyprahlé žízní. Věci barvy žíněného roucha, jež dře tělo i bok koně. Jsou však i věci barev neurčitých a stejné jsou i touhy, jež nelze přesně vyslovit. Nicméně však se ozývají v duši. Napínají duši člověka a tlačí na hrdlo. A neurčitosti to jsou, jež náhle nahromaděny se provalí v čin. Jejž ani nechceš. Který třeba není hoden tvého jména, postavení nebo doby, času, do něhož vnikl. Ach ... ten mocný tlak oněch neurčitých barev a toužení...

Jisto je, že Tábor jsem vidět chtěl a nechtěl. Jisto je, že ve mně byla radost i strach. A zvědavost a pocit nebezpečí.

Tábor bylo město nové a dokonalé. Jeho barva byla žlutá a hnědá. Kopce hlíny a dřeva. Barvy vápna a cihel a kamene. Barvy určité a jasné, nezastřené šedí stáří, časem, jenž vede věci k omšelosti a ke splývání, stejně jako v mysli zastírá ostrost vzpomínek.

Tábor nesplýval. Město bylo zřetelným bodem krajiny.

A koneckonců vlastně i času.

Nemělo znak a nepatřilo králi. Patřilo jen samo sobě. Zatím.

Pobídl jsem koně. Prach ležel na cestě, na trávě kolem. Na cestě, jež úvalem vedla k říčce, k městu: která byla rozryta koly vozů a kopyty koní do šíře. Naši koně drobnými kroky vířili prach na jedné z nejrušnějších cest té doby.

Vyběhli proti nám lidé s napřaženými zbraněmi. Město se bránilo už daleko před hradbami. Pro město byla znamením nebezpečí Červená růže, která vládla nad touto částí země. Mohla být vždy znamením konce města. Modrá růže pana z Ústí byla pošlapána. Zlatá růže pana Menharta z Hradce ... ovšem, toho jsem uchopil pod krkem. A dá bůh, tu růži utnu. Aspoň ten stvol, na němž se kýval pan Menhart; ale tenkrát ještě ona zlatá růže trčela na pevném ostnatém stvolu. Tenkrát ještě ano. Ne, pan Menhart nebyl pošetilý. Tuhý a pomalý. To ano. Pošetilý — to ne. Opravdu ne ... Nebýt té Červené růže ... Ano, zatracení, zatracení páni z Rožmberka. Co jen rukou oněch pánů sahalo po koruně. Co jich na ni jen myslelo! Co jen to bylo rukou. A bude!?!

— Jsem Jiří z Kunštátu a z Poděbrad. Jedu za bratrem hejtmanem Mikulášem z Padařova. Jsem syn Viktorína z Kunštátu.

— Neznám, řekl chlap, co byl nejlíp oblečen. Asi velel tomu hloučku. — Kdopak tě posílá?

— Nikdo.

— Sesednout. Počkáte.

Až za tmy, jež ostatně přišla do údolí brzy, se vrátil ten boží bojovník, co ho poslali do města jako posla.

Museli jsme jít pěšky, vést koně za uzdy. Ze tmy svítilo čerstvé dřevo podsebití na hradbách a věžích.

Klopýtali jsme prašnou cestou k bráně. Lámali jsme škorněmi hroudy dosud nevyschlého bláta před branou, šli jsme temnou ulicí. Na náměstí nám bylo veleno stanout. Kostel byl roubený, malta ve spárách bílá. Několik kamenných domů. Lešení. Dřevěné chatrče. Ano. Tábor měl hradby. Dokonalé a hotové. Pevné. Snad ... snad pořád nedobytné válečnými stroji. Síla a peníze a práce táborů se soustředila do války a obrany. Za svými dokonalými hradbami žili měšťané. Tábor — město bývalých měšťanů z Ústí pana Sezimy, přeběhlíků, zběhlíků, město blouznivých kněží a žen a blouznivých mužů.

Mé lidi poslali i s koňmi do jakési stodoly či nehotového domu, aby tam strávili letní noc. Mně bylo vstoupit — obklopenému táborskými zbrojenci — do kamenného domu v ulici u náměstí. Ze zdí vanul chlad málo obývaného místa. Plameny pochodní se míhaly po bílých zdech a čoud stoupal ke klenbě stropu. Vetkli pochodně do držáků a odešli. Přišel hejtman Padařovský, přes košili opásán mečem. Byl bos. Měl rozcuchaný knír a vlasy.

— Postav se blíž ke světlu a ukaž tvář.

Jeho se mi zdála povědomá. Ostatně všichni se sobě podobali, ti hejtmané polních rot. Červení a snědí. Hubení. S tvářemi a rukama, do nichž se zažrala špína z hlíny a saze z ohňů. Rozpraskaná kůže rukou od mrazů při zimních taženích a leženích.

— Nepoznávám v tobě otce.

— Jsem opravdu Viktorínův syn.

— A matky ... Mikuláš Padařovský se zasmál. — Matce se podobáš. Té ano!

— Tys ji znal, hejtmane?

— Jak bych jinak věděl, že se jí podobáš. Sedni si na lavici. Co mi chceš?

— Znal-li jsi mou matku ...

— Pane korouhevní pane, zasmál se Mikuláš z Padařova a hodil si meč mezi nohy a složil ruce na jílci a opřel o ně bradu. — Tvou korouhev, tvé barvy jsem viděl u Lipan. Pán, tedy panská jednota. Nuže. Nic. Jenže tvoje matka, ví bůh, se pod korouhví nenarodila. Myslím: pod věchtem slámy. Co chceš, pane z Poděbrad?

— Myslíš, hejtmane Mikuláši, že bude třeba druhých Lipan?

— Nerozumím.

V očích se mu objevil výsměch. Ovšem. Byl jsem příliš mlád. A pan z Pirkštejna pošetilý. Neboť patrně bylo pošetilé, že mi svěřil toto poslání. Právě toto. Anebo to vůbec nebylo pošetilé? Bláznivé? Tehda jsem najisto myslel, že duch pana Hynce Ptáčka vzlétl na příliš lehkých perutích. Ano, je téměř jisto, že perutě ducha pana Ptáčka byly převelice lehké ... ale mířívaly správným směrem. Hejtman Mikuláš z Padařova býval, stejně jako můj otec, po Žižkově boku. Byl u Lipan a stejně jako Čapek se zachránil útěkem. No, jako Čapek zrovna ne ... Ale útěkem ano. Řekl jsem: — Bude opět třeba vytáhnout proti polním rotám sirotčího a táborského svazu? Ne proti vojskům měst. Proti polním rotám, pane Mikuláši.

Ne, odpověděl stručně.

A bude-li... tedy proti městům, která se přidržela Tábora, rytíři Mikuláši? Kněze Mikuláše — tedy Mikuláše Biskupce?

— Rokycany ...

— Toho ne, pane Mikuláši. Snad mistra Angličana se proslýchá ...

Hejtman Mikuláš z Padařova seděl bez hnutí. Bosýma nohama pevně opřen o drsná, čerstvě otesaná prkna podlahy. Pochodeň praskala a čadila. Jiskry z ní padaly do škopku a před zhasnutím zasyčely. Vstal jsem a natáhl jsem se, abych pochodeň pootočil. Plamen se uklidnil a zjasněl. — Nedali nám ani najíst, hejtmane Mikuláši. A koním píci... Tví lidé.

Neodpověděl. Jen očima pohnul ke mně. Konečně řekl: — Ptáček měl přijet sám zakrákat svou písničku.

— Nemáš rád pana z Pirkštejna?

— Erbovního pána s holou prdelí? Větrníčka? Aiolovy trouby? Odkud mu zavane vítr, odtamtud se rozezní. Ale aspoň není dítě.

Přešel jsem od pochodně k lavici proti hejtmanovi. Bože, jak ta velká, čerstvou maltou páchnoucí místnost mi připadala bezútěšná, pustá, syrová. — Bylo by možno na prstech spočítat měsíce, kdy pan z Pirkštejna přestane být mým poručníkem. Mám ústa a jazyk. Mám uši. Dech mi rozpíná hruď, a jak posloucháš a odpovídáš, poznávám, že rozumíš; hovořím a posloupnost slov dává smysl. Sedíš na lavici —patrně ve svém domě. V městě, které by pro velikost a moc mělo být královským. A pro počet poddaných vesnic. Moc, řekl jsem vzpomínaje na Petra z Chelčic a přizpůsobuje si jeho myšlenku něčemu jinému, kroutě ji, aby vyhověla potřebě chvíle: — Moc v zemi není jediná. Je moc pánů a jiná zemanů. A jiná měst. A také jiná kněží. A je také moc loupežníků. Není však moci sirotků a kněze Prokopa. O tuto moc je království umenšeno. Má být umenšena i moc Tábora?

— Toto město ...

— Tábor není jen toto město, přerušil jsem ho. A dodal jsem: — Pan Hynce Ptáček z Pirkštejna nabízí podíl na moci. Tobě a Táboru. To je všechno. Čapek přijal. To je všechno. Jsem unaven, pane Mikuláši.

Vstal beze slova. A beze slova odešel.

Jakási žena mi přinesla jídlo, které mi nechutnalo, a vodu, která čímsi páchla. A víno, nakyslé a zvětralé, až se mi zvedal žaludek. Nějaký pacholek hodil na lavici dvě kožešiny. Zabalil jsem se do nich. Ohořelý zbytek pochodně vypadl z držáku, šplouchl a zasyčel ve škopku. A byla náhle tma. Naprostá. Hustá. A jak zmlklo praskání hořící pochodně, bylo náhle slyšet dům. Šum sesychajícího dřeva. Šramot, jaký dělají myši, když se stěhují do nového obydlí. Bouchnutí a vzdech. A bylo slyšet město. Přešlápnutí koně a cinknutí uzdy. Osamělý krátký smích. Tichý výkřik. Ze sna? Nebo z děsu noci a života? Osamělé tiché kroky.

Jsou chvíle častější a častější, kdy toužím po klidném řazení myšlenek; kdy nemyslet zdá se mi odpočinkem ze všeho největším. Být, zůstat tím, kdo vnímá. To a nic víc. Nejde to. Už tenkrát to nešlo. Letěly mi hlavou kotrmelce úvah, možností; viděl jsem cesty a pěšiny. Nechával znovu mluvit Mikuláše z Padařova a jiné. Sebe sama. Totéž a jinak. Jinak a vždycky líp, než jak to bylo ve skutečnosti. Rytíři se cvičívají ve zbrani. Já se tak cvičil v řečech a v pohybu v ději; v dějích, jež se staly a já je v mysli obměňoval. Nebo v těch dějích, které se podle mých úvah měly nebo mohly stát. Cvičení ve zbrani je nepochybně pro mnohé vzrušující. Být vítězem turnaje je povznášející. Dosáhnout vlády a držet ji, držet království na otěžích moci zůstává koneckonců činem jedinečným. Nevzpomínám si, zdali právě zde, na Táboře, mě napadla touha po moci. Je možné, že ano. Moc, řekl chytrý zeman z Chelčic, se drží ukrutnostmi. Stejnými ukrutnostmi je cesta k moci značena. Moc je loď. Třeba malá loď. A veslař každým úderem vesel bije vodu. Dno lodi tlačí na hladinu. A vlny, jež se šíří od lodi, jsou zhmotnění ukrutností té cesty vpřed. Narážejí na břeh a odrážejí se. Prolínají se s dalšími ve vlnění, v němž se odehrává dějství vody. Života. Veslař na loďce moci musí však stále veslovat vpřed. Aby se loď nekymácela ve zpětných vlnách. Nedopustit zastavení, komíhání ve vlnách jím samým vytvořených. Nedopustit plynutí zpět, protože vlny, které odrazí břeh a jež se setkají s těmi plynoucími od lodi, jsou nejzrádnější. Loď se stane vratkou a vhodnou k převržení.

O tomto jsem zajisté oné noci na Táboře nepřemýšlel. Nevím, jaké obrazy jsem tenkrát spřádal do osnovy své mysli. Jen si pamatuju, že spánek přišel, až když nebe začínalo blednout. Jen to vím, že byla temná, bezměsíčná noc.

Neprobouzím se za časných jiter. Toho dne jsem však byl probuzen nedlouho potom, co vyšlo slunce. Jeho záře byla ještě zlatorudá. Kněz zabušil škorněmi na prknech a cinkl ostruhami. Podlaha pod jeho vahou zapraštěla. Stáhl ze mě kožešinu. Mnul jsem si oči. Měl kolem boků kožený pás dvojnásobné šíře, než je obvyklé. A vousy mu sahaly k přezce toho silného řemenu. Tehda měl ještě ten kněz vousy barvy medvědích chlupů, později zplesnivěly stářím. Ještě později vlhkem poděbradského žaláře. Ovšem. Musel být zavřen a musel zemřít. Ale ne, to nebyla záležitost poslušnosti nebo nepoddajnosti. Biskupec nebyl hloupý člověk. Neobratný kněz. Ale nějaký táborský kněz musel být zavřen. Ztrestán. Aby ti méně poddajní... Ještě méně poddajní, než byl on ... Měl smůlu. Byl nejznámější a nejváženější. Proto jsem zvolil Mikuláše Biskupce, aby svým osudem a koncem — nařídil jsem: raději spěšnějším koncem — pomohl mně a Rokycanovi k jednotě, k pevnější jednotě naší strany. Jednoty poděbradské. Pochovali ho, pokud vím, v hradní kapli vedle strýce Hynka. Takže se sešli. Po letech. Dávní přátelé a společní bojovníci za pravdu boží. Na věky teď sousedé ...

Posadil jsem se a sáhl jsem po botách.

— Bože, pravil Mikuláš Biskupec zvučně, tak jak kazatelé umějí pozvednout hlas. Ale trochu chraptěl. Pozvedával hlas velmi často, v každé roční době a většinou pod širým nebem. — Bože, Jiříku! Vždyť jsi ještě malé dítě ... Tvůj otec ...

— Vím, kněže. Zemřel. A znal jsi ho. Neboť ty a on a bratr Žižka... Vůbec jsem Biskupce neznal a tohle nevěděl. Ale všichni bratří a sestry, co se mnou kdy mluvili, říkali totéž.

Pokřižoval se. — Bůh požehnej památce svátého muže.

Následoval jsem ho se znamením kříže. — Mého otce?

— Bratra Žižky, odsekl. — A ty, chlapče, nevíš, kdo jsem.

— Nikdy jsem tě neviděl, kněže ... anebo snad viděl... V Praze ... Jste si tolik podobní, vy, kněží, táborští...

— Jsem Mikuláš, volený táborský biskup.

— Dobrý den, kněže biskupe.

— Bratře, říkáme: bratře biskupe.

— Ano, bratře biskupe.

— Očekávali jsme posla mistra Rokycany.

— Mistr Jan, bratře biskupe, onemocněl nedlouho před bitvou u Lipan. Onemocněl velmi těžce. Není ještě zcela zdráv ... Ale páni a zemané a zemský správce pan Aleš z Riesenburka svolávají ke svátému Janu do Prahy sněm celého království. Sněm. Ne synodu, bratře Mikuláši.

— Nevím o tom téměř nic. Nejasné zprávy.

— Ted’ jsou už jasné, kněže. Proto jsem byl panem z Pirkštejna poslán sem, na Tábor, abych ...

Mávl rukou. — Slyšel jsem. Nemůžeme se připojit. Otázky víry, jak je vykládá Rokycana, nebo dokonce Křišťan, ten pobloudilý mistr a hvězdář...

Skočil jsem mu do řeči: — ... nebo Petr Chelčický ...

Zarazil se. — Co ty víš o Petru z Chelčic!

— Mluvil jsem s ním a vyprávěl mi, jak si píšete.

— Kdys u něho byl! Teď?

— Loni v létě.

— Proč?

— Jel jsem náhodou kolem.

— Náhodou?

— Ovšem, kněže biskupe. Nemluvil jsem s mistrem z Rokycan. A nemám ani od něho, ani od kohokoliv jiného nějaký vzkaz pro tebe.

Zasunul palce za opasek. Bubnoval prsty na zčernalou kůži, jež mu stahovala pohublý pas. Prohlížel si mě.

Oblékl jsem se. Srovnal jsem kabátec. Dobře ušitý a pestrý z krásných látek. A připjal jsem si krátký meč.

— Napohled jsi dítě, zamumlal do vousů. — Pane z Poděbrad, řekl a vysunul spodní ret, až se mu ošklivě začervenal v té rozcuchané hnědi vousů. — Pane z Poděbrad! Hejtmané a páni teď rozhodují o cestách k spasení.

— Tomu nerozumím.

— Světlo boží pravdy přišlo na svět skrze muže, které osvítil Bůh. První z nich a mučedník byl mistr Jan. My neseme jeho pochodeň Pravdy a vy, páni, jste v rukou boží pravdy pouze nástroji Boha.

— V rukou boží pravdy, bratře biskupe, nebo pravdy boží v rukou kněží?

— Písmo je jediné. A jedině ono je výrazem pravdy. A poznání a výklad Písma ...

Přerušil jsem ho: — Znám Písmo tak málo. A spory o boží pravdu jsou a byly kolem mě příliš časté.

— Dobrat se k pravdě, poučoval mě Mikuláš Biskupec, je obtížné a složité ... Ach, ty jejich spory o boží pravdu. Omrzely mě. Hovořil jsem o tom jednou s Rokycanou. Usmál se nad mou upřímností téměř blahosklonně: — Nejsi nástrojem z boží vůle v tomto království proto, abys hloubal o tajemství a duchu Písma. O boží pravdě. Jsi nástrojem té pravdy. — Ale nejsem, mistře, odpověděl jsem. — Víme oba velmi dobře, že jsem nástrojem sebe sama. — Nebyl bys jím, nebýt bojovníků za boží pravdu. Pracujících polem i duchem. Nebyl bys nebýt kalicha, kompaktát, nebýt prozřetelnosti boží, která uvolnila trůn. — Prozřetelnosti? zeptal jsem se.

— Opravdu, mistře, prozřetelnost nám k sobě vzala krále Ladislava? — Zajisté, řekl Rokycana s kamennou tváří. — Nebo si přeješ, Milosti, abych hovořil na kazatelně o něčem jiném? — Ne, kněže arcibiskupe, to ne. — A zde, pravil Rokycana, je onen řetěz, jímž jsme k sobě připoutáni. A kým byl ten řetěz ukut? Co jej drží pohromadě? zeptal se, jak byl zvyklý ze svých kázání, a odpověděl sobě i mně: — Drží jej pohromadě víra. Víra mnohých v boží pravdu. To je ono železo svinuté v kruh. A co jej drží v kruhu? A dál kruh v kruhu, článek ve článku? Tvrdé rány perlíkem. Světská moc. Stačí, pane Jiříku? Místo odpovědi jsem přivřel oči. Jak činím, když souhlasím. Mistr Jan z Rokycan byl vzdělaný muž vzácné výmluvnosti. Jeho řeč bobtnala příklady, příběhy, podobenstvími. Takovéto otevřené podobenství téměř zachvělo zdmi týnské fary. — S budoucími králi, uzavřel svou řeč, je jejich arcibiskupům nutno hovořit tak, aby v myslích jak králů, tak arcibiskupů bylo jasno, a temných míst, koutů, sklepení, která páchnou a kde předměty nejsou k rozeznání, aby bylo co nejméně.

A v tom mi nezbylo než s týnským farářem souhlasit.

Řeč s táborským biskupem v domě Mikuláše z Padařova by byla asi kněžsky nekonečná, kdyby ji nepřerušil jakýsi hejtman. — Tady jseš, biskupe! vykřikl.

— A oni se radí! Už se poradili! Už se rozhodli! Bez tebe, rozumíš, Mikuláši?! Bouchl jsem do meče. Zvedl jsem jílec nad hlavu. A tímto znamením kříže božího bojovníka jsem je zapřísahal, aby čekali, že přijdeš, vzdychl. — A ty dáváš rozhřešení, zpovídáš, co? A oni chtějí jet. Do té nevěstky Prahy, spolčit se s těmi od Lipan ... bratře Mikuláši. Bratře. Jak jsi mohl dopustit...

Biskupec se téměř usmál. — I já pojedu na synodu. A budu mluvit s Rokycanou. Ano, i já, bratře Roháči.

Jan Roháč z Dubé svěsil velké ruce. — Všichni jste snad posedlí ďáblem. Nebo jste se zaprodali? Bratře? Obrátil se ke mně: — Ty také, bratře?

Sklonil jsem hlavu: — Jsem Jiří z Poděbrad, pane z Dubé. Poslal mě tvůj synovec, můj poručník pan Hynce Ptáček z Pirkštejna, abych ... vyprosil... účast táborských bratří na svatojanském sněmu. Pro mír v zemi. Pro... trochu jsem se zarazil, než jsem to řekl: — Pro boží pravdu a její trvání, bratře Roháči.

Pán z Dubé rozhoupal svou malou postavu sem a tam netrpělivostí a zlobou. Ano, postavou se podobali, ti dva, synovec a strýc. Jenže strýc neměl ono kulaté bříško, jež zdobilo pana Hynce Ptáčka. — Šašek. Šašek hozený z věže do větru! Nikdy jsem ho neviděl bojovat! Nikdy se nepostavil s mečem ...

— Ale byl přece sirotčím hejtmanem.

— To už ne za pravdu boží, ale světský zisk. Pojedete-li na sněm, bratře Mikuláši ...

— Jak obec rozhodne, řekl Biskupec odevzdaně.

Jan Roháč z Dubé, zchudlý korouhevní pán prastarého a vzácného rodu, nyní jen bratr Roháč, se netrpělivě zhoupl z jedné nohy na druhou: — Rozhodla.

A pak se obrátil a vyšel ven.

Mikuláš Biskupec, snad v zamyšlení, snad náhodou, neúmyslně, vyšel za Janem Roháčem, jako kdybych byl pára, vzduch. Nic. A přece už tenkrát jsem byl přinejmenším synem svého otce. Byl jsem Jiřím z Kunštátu a z Poděbrad. Když už nic víc. Ach, ta pýcha přemnohých kněží majících moc... Ovšemže jsem nic neznamenal pro tohoto mocného muže. Biskupa na hoře Tábor. Na místě vyvoleném. Mám jistou vlastnost. Dobrou? Zlou? Nepříjemnou? Nevím. Nezapomínám totiž. Jsou děje, na které nezapomenu nikdy.

Nepočítal jsem, že opustíme Tábor za zvuků píšťal a trub. Ale rozhodně jsem si nepředstavoval, že budeme propuštěni. Ano, tak nějak to vypadalo. Pěšky, vedouce koně za uzdy, jsme šli ulicí k bráně, směrem, který nám mávnutím ruky ukázal hejtman Mikuláš. Teprve za branou nám bylo nasednout. I koně se chovali divně, jako by měli svázané nohy. Když jsme byli na protějším návrší, ohlédl jsem se. Město bylo nehybné, zdálo se prázdné, bez života. Ale za těmi hradbami dokonalé a dokončené. Jaké podivné zdání. Zajisté se mnohým zdály dokonalé táborské kádě na mince a drahé kovy. Ve chvíli velké pře o pravdu boží se před tváří Nejvyššího stávali všichni, jak byli přesvědčeni, chudáky; společně chtěli chudobou a zbraní dojít vykoupení na této zemi a pak i na nebi. Mnozí, velmi mnozí patrně došli, jak mohu věřit, vykoupení na nebesích. Bylo nezbytné opevnit město boží pravdy. A stalo se. Dokonale opevnit. Stalo se. Ale hradby netvoří město. To bývá dílem jakýchsi náhod, jež svedou cesty v příhodná místa, náhod, které určí význam měst a jejich bohatství a ruch.

Nakonec bylo toto štěstí náhod Táboru dáno. Podivné město zůstalo městem obyčejným. I podivné a vzrušené doby vklouznou v obyčejnost. A vzepětí, které lidé měří dokonce až velikostí boží, se posléze promění v touhy po dokonalém vyměšování. Jsme dítky božími s potřebami hovad. Protože jako ona žijeme v slzavém údolí, je v nás tedy onoho druhého snad víc než božího ducha. Nebude, myslím, jinak, pokud nám je a bude žít na zemi. A káže-li kdokoliv z nás, kdokoliv, velkého či malého ducha, mocné či vzepjaté víry, o čistém životě božích přikázání, pak poslouchejme s hlavou nakloněnou. A častokráte za jeho slovy uslyšíme kručení hladového břicha. A v odmlkách pohleďme do očí tomu kazateli. Do plápolajících očí. Učinil jsem tak často. A bylo mi — mezi záblesky a ohněm svátého nadšení — vidět naježenou závist. K mé moci. K drahým látkám mých oděvů. K mému spokojenému, vždy plnému žaludku. A také touhu po slávě. A lásku? Přinejmenším k vlastnímu hlasu. Přinejmenším.

Ostatně: i my máme rádi především sami sebe.

Vraceli jsme se a blížili se ku Praze. Jedouce planinou kolem Kunratic k místu, kde návrší klesá do údolí potoka, viděli jsme rozvaliny Nového hradu krále Václava. Postavil si ho pro potěšení, shromáždil v něm své milované knihy, které dílem odvezl jeho bratr Zikmund a dílem se ztratily, uloupeny a prodány kramářům těmi, kdo hrad dobyli a rozvalili; jedouce na dohled rozvalin, kde našel Václav smrt, milosrdnou myslím a vykupitelskou, neboť doba, kterou by mu bylo posléze prožívat, by mu trpkla víc než mizerné víno; on, milovník vína, pil by kyselé odvary — v těch místech jsme narazili na malé vojsko. Na praporcích zářily veselé barvy. Červená a bílá.

Vojsko bylo družinou pana Oldřicha z Rožmberka.

Mohli jsme uhodnout a zvolit jiný směr. Ale nemohli jsme se vyhnout a nebýt spatřeni. Podivně smutné barvy mého erbu byly stejně zřetelné a na stejnou dálku jako barvy Rožmberkovy. Slunce před námi zapadalo, na nás a na koních lpěl prach dne a pot a chlad noci. Toužili jsme po odpočinku. Jeli jsme tedy dál.

Oldřichův stan postavili do stínu dubu. Byl to stan bílý s červeným lemováním, zdobený zelenými rozvilinami. A dvěma erby pana Oldřicha nad vchodem. Na tyči visela v bezvětří vlajka. Oldřich z Rožmberka kulhal po drnech před rozhrnutým vchodem. Uvnitř stanu byl na zemi červený koberec. Jakýsi rytíř, patrně purkrabí některého z rožmberských hradů, poskakoval za vladařem. Mikuláše Krchlebce nebylo, jistě by šmejdil místo tohohle chlapíka.

Bylo nás příliš málo, než abychom vzbudili v rožmberské družině víc než jakousi mírnou zvědavost.

Oldřich z Rožmberka zastavil své kulhání. Na pokyn jeho ruky přestal poskakovat i ten chlapík. Vladař dal ruku v bok, položil ji na jílec dýky, vypjal drobnou, suchoučkou hruď, zajisté zcela kostnatou a propadlou a ptačí, jíž ovšem vycpávka kabátce propůjčila okrouhlé a téměř něžné tvary. Naklonil hlavu na stranu jako zvědavý krkavec. Nechal patu své chromé nohy zvednutou.

— Jaká to vzácná návštěva, zaskřehotal, když jsem slézal z koně. Těžce slézal, s bolavýma nohama a odřeným zadkem po té dlouhé cestě. Záře slunce, které prosvětlovalo mladé listy dubu, dala jeho bledé tváři nazelenalou barvu. — Sám pán z Poděbrad nás vítá na okraji města! Nebo vděčím náhodě za tvou skvělou přítomnost, Jiříku?

— Náhodě, pane Oldřichu.

Pořád měl nakloněnou hlavu na stranu jako mladý a zvědavý krkavec. — Zmužněl jsi, pane Jiříku.

— Ne zcela.

— Takže se svým poručníkem se už brzy rozloučíš.

— Proč, pane, je to dobrý poručník.

— Slyšel jsem, že tě posílá za zvláštními lidmi.

— Opravdu? Zvláštními?

— Nebo se ti snad zdá, pane z Kunštátu, že potrhlý zeman z Chelčic není zvláštní?

— Zdá se mi především, pane Oldřichu, že není potrhlý. Ostatně: za ním mě pan Ptáček neposlal. To byl můj nápad, řekl jsem a myslí mi blesklo: ten má zvědy!

— Nemluvme o potrhlosti, nechceš-li. Zkřivil ústa do něčeho, co se podobalo úsměvu. Vymluvil se na své choré nohy a dal si přinést sedátko. Mě, samozřejmě, nechal trčet jako sloup. S omluvou. Ovšem. Tam v tom stanu bylo druhé sedátko.

— Je mi tě líto, pane, řekl jsem.

Zvedl ke mně oči. Mlčel. Čekal.

— Tvá nemoc je jistě krušná, pokračoval jsem. — Snad ... Snad v tobě nalezl zalíbení Bůh ...

— Nebo satan, vyštěkl polohlasně.

— Při tvé zbožnosti, pane Oldřichu, je to jistě vyloučeno.

— Zajímavé, řekl Oldřich z Rožmberka téměř polohlasně. — Páni z černého trojčáří vynikali vždy spíš obratnou rukou ...

— ... než čím? zeptal jsem se.

— Než obratným jazykem.

— Znám jen svého strýce ... seděním na Kunštátu ...

— To je právě případ té ruky s mečem. Asi máš hubu po matce, pane z Poděbrad.

— Je to možné. Já ji neznal. Ty ano, pane? Sudba boží. Všichni jsme určováni úradky božími. Nemyslíš, pane z Růže? Ostatně musím spěchat, abychom byli, stejně jako ty, před setměním ve městě. Všichni budou mít radost, že tvoje choroba polevila. Aspoň na čas. Radost, že nejpřednější pán země přijel na sněm. Tím, hlavně tím, bude svatojanské sněmování památné. A nejen pro naši dobu, pane Oldřichu.

Tak jsme se rozloučili. Tehda to byla hra. Pak starost. Krutá, drahá starost. S ním a s jednotou strakonickou. Ne, ne, vladař byl a je příliš mocný... Ano, a byl a je ... Na co mocný? Aby umřel na Poděbradech. V mé péči. Ale zase ne tak mocný, aby nešel po mém boku, když jdu jako král. Jak Rožmberkové vždycky chodili po boku krále. Jak chodili jeho předkové po levici Lucemburků a Přemyslovců. Tak. Tak. S úsměvem. Ale musel. Byl jsem s císařem Fridrichem příliš zadobře ... Byla to hra, pak starost, pak hra. Ale stejně to zůstane vážná starost, tihle páni z Růže. Pro každého, na jehož hlavě spočine koruna tohoto království. Červená růže ... Pokud bude koruna a oni...

Pokud bude. A co bude? Turek na Rýně? Antikrist na stolici svátého Petra? Nevím. Ale zkusme to. Dělat hráze a na vhodných cestách záseky. A vhodné hráze udržovat a jiné bořit... Jen odhadnout cesty. A místa v tocích, kudy se ubírá dění...

Pan Hynce Ptáček z Pirkštejna mi večer řekl: — Laškování bývá zábavné a někdy užitečné. Ale s jedovatými hady nelaškujeme. Buď je obratně uchopíme za hlavou a držíme si je hodně od těla — a udělat tohle je velmi nebezpečné, na to musí být cvik — nebo jim na hlavu šlápnem — to zas chce těžké boty a obratnost; nebo se jim vyhneme ... Anebo: hodíme jim živou myš. Nebo žábu ... Zítra odpoledne pana Oldřicha navštívíš. Ujistíš ho o své mladické nerozvážnosti. Omluvíš prostě svou prostořekost. Asi ti ušlo, můj milý pane z Poděbrad, že pan Oldřich by nevážil, jsa chorý, cestu na nějaký zemský sněm. Asi náhodou a bezděčně jsi přehlédl skutečnost, že náš vladař z Krumlova je na sněm vyslán Jeho císařskou Milostí jako její legát.

— Budu tou živou žábou?

— Ne. Hodíme mu časem mrtvou myš. Ujistíš ho, že ani já, ani ty, ani kdokoliv z pánů v naší blízkosti nemáme nic proti jeho držení královských hradů a církevního zboží. Naopak. Že naopak soudíme, že takové držení náleží krumlovskému vladaři za škody, které utrpěl válkou. A bude-li kdokoliv z nás určen sněmem, aby v zastoupení země jednal s Jeho Milostí, bude hájit zájmy pana Oldřicha, jako by byly jeho vlastní. Neboť zájmy jednoho pána české koruny nemohou být jiné než zájmy jiného z pánů v tomto království.

— Záruky? Když bude chtít záruky?

— Naše slovo rytířů, pane Jiříku.

— Pane Ptáčku ...

— Pan Menhart z Hradce nás přece bude hlídat. Pan Oldřich samozřejmě nemůže jednat s Jeho Milostí jako vyslanec zemského sněmu. Jak by mohl. Vždyť s Jeho Milostí jedná pořád. Proto nemá naději, že by byl zvolen. Opravdu ne. A on to ví. Ale je zde jiný, neméně dobrý pán z jiné Růže. Sice poněkud méně skvělé, ale přece jen z Růže. Budeme bezvýhradně podporovat volbu pana Menharta z Hradce. Tak. A mimochodem: pan rytíř Hans ze Zaječí začal chodit na kázání mistra z Rokycan.

— Zbláznil se?

— Ne. Snad ne. Včera pravil: ten katzer... eh, pane Ptáčku, ten mistr je velmi výmluvný a krásný. Tak vidíš! Hynce Ptáček rozhodil ruce: — Stačilo by tisíc Rokycanů a říše římská leží u podstavce kalicha. I s Jeho Milostí císařem římským a králem českým. Hrrr na ně!!

A pan z Pirkštejna a na Ratajích do sebe vlil naráz celý pohár vína.

Vjezd družiny krumlovského vladaře do Prahy byl opravdu pozoruhodný. A slavný. Pan Oldřich, zdálo se, vznešeně pokyvoval hlavou. Ale to se mu jen tak kymácela, dopředu, dozadu, podle kroku koně.

Navštívil jsem ho a byl jsem přijat. Tvářil jsem se pokorně a byl jsem vyslechnut. Říkal jsem omluvy a bylo mi blahosklonně odpuštěno. Vyslovil jsem návrhy pana Ptáčka a byl jsem ujištěn o páně Oldřichově přízni a pozornosti k oněm návrhům.

Ano, pokořil jsem se. A to nikoliv mezi čtyřma očima. Neboť u pána z Růže byli ještě druzí dva zástupci císaře na sněmu, Půta z Častolovic, muž, jehož zboží bylo bratrem Žižkou a mým otcem zle zpustošeno. A Arnošt z Vlašimi. Hrál si se svým doktorským baretem a usmíval se. Zato Půta, když jsem vstoupil, se prudce obrátil k oknu, zády ke mně, a zůstal tak, dokud jsem neodešel. A možná ještě déle.

Arnošt z Vlašimi řekl tiše: — Mnohé jsou hříchy tvého rodu, pane Heralde z Poděbrad, na Jeho Milosti. Mnohé však zásluhy pro lucemburský rod. Věk Jeho Milosti je pokročilý, ale jeho paměť znamenitá. Zakusil mnoho trpkostí. Je korunovaným pánem země, do níž tak těžko hledá cestu.

— Mnoho z nás je připraveno mu ji otevřít, řekl jsem.

— To jsem chtěl hlavně slyšet, pane z Poděbrad.

Káží kněží o pokoře. O přízni a přímluvách svátých za ty, kterým je pokora denním chlebem. Pro tuto věc nemohu doufat v milosrdenství Páně. Pokora mi v duši nebyla vložena jako její součást, díl. Dusím se při představě, že bych měl sklánět šíji a nastavovat zátylek pro milostivé pohlazení nebo, abych takto, se skloněnou hlavou, dosáhl čehokoliv. Ano. Jakési ruce mi tisknou hrdlo a hruď, když jen pomyslím na nutnost vlastního pokoření. Onen tlak a dušnost je krutější než pomyšlení na soud boží. Krutější, než abych nelitoval prostředků a cest, jak se tomu vyhnout. Tenkrát jsem poprvé cítil onen svíravý tlak. Obličej, cítil jsem, mně bledl a ruce mi vlhly studeným potem. Věděl jsem, že na tu chvíli, kdy jsem byl bezmocný tlačen na kolena, nikdy nezapomenu. Věděl jsem rovněž, že svědky mého pokoření už nikdy nebudu moci návidět. Že nebude rozhovoru s nimi, aby nad ním neležel černý a smradlavý puch té chvíle. Řekl jsem to Ptáčkovi. Zamyslel se. Uchopil do palce a ukazováčku špičku svého nosu a kroutě jím sem a tam a šilhaje na ni, pravil:

— Netušil jsem, že tvůj žaludek může být tak velice citlivý. Nechceš-li se pokořovat ... musíš být velice silný. A obratný. Silák nebudeš a na koně, ví bůh, se budeš vždycky jen hrabat. Asi, dodal pan z Pirkštejna, asi budeš tu obratnost a krutost muset nosit v srdci. Ale to tě bude také tížit. Začínáš pevně stát. Na vlastních nohou. Ale také toužit. A touha tíží.

— Myslel jsem, že touha a víra povznáší vpřed.

— Zdání těch, co to vidí zvenčí.

Ano, také o pokoře jsem s Rokycanou hovořil. Ať už je jakýmkoliv knězem — domnívám se totiž, že kněžství je v mém arcibiskupovi pramálo — rád si na dobrého kněze zahraje. Tedy i na zpovědníka. O zpovědi nehovoříme. Ostatně ta může mít různý vnější tvar. Třeba našich rozhovorů. Jsou jím také tak chápány. Jako zpovědi. Nuže mistr Jan, králův zpovědník, řekl: — Pokora je opravdu velká věc srdce ... Vzdychl: — Bojím se však, pane Jiříku, dodal tento kazatel, jenž měl být — a býval! — hlučný nejen na celý chrám, ale celé náměstí, město, zemi, dodal nezvykle tiše: — Bojím se, že vládcům přísluší pouze k jejich vlastní duši...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paměti českého krále Jiříka z Poděbrad - II.díl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.