V ERBU PROGRES

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Petr Gratias, Pavel Váně, 2014

© Fotografie archiv autorů, Jef Kratochvil, Miloš Gregor, Svatoslav Fiala, František Kressa a přátelé a příznivci skupiny, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978–80–7462–540–4

Vydání této knihy finančně podpořili statutární město Brno,

JUDr. Oktavián Kocián, JUDr. Petr Kocián, RS AUDIT, s. r. o.

Záštitu nad vydáním této knihy přijal primátor

statutárního města Brna Bc. Roman Onderka, MBA.

Kniha je věnována památce Jana Sochora, dobrého člověka a kamaráda, člena The Progress Organization, který během realizace knihy bohužel odešel do hudebního nebe...

Ztratíš-li zrak, pozbudeš konkrétní představu...

Ztratíš-li hmat, pozbudeš pocit sounáležitosti...

Ztratíš-li čich, pozbudeš pocit totožnosti...

Ztratíš-li sluch, ztratíš všechno, co na základě zvukového vjemu

dotváří estetické neuchopitelné krásno tvé duše,

a staneš se jen mrtvým kamenem na cestě do nekonečnosti...

Majákem ve vyprahlém světě nekonečného ticha je...

HUDBA

Petr Gratias

Obsah

Úvodem

Kapitola první
Na sklonku psychedelických šedesátých let (1968–1970)

Kapitola druhá
Barnodaj... a v cizích službách (1971–1977)

Kapitola třetí
Mauglí aneb Návrat na rockové nádvoří (1977)

Kapitola čtvrtá
Dialog s vesmírem aneb První domácí rocková opera (1978–1981)

Kapitola pátá
Třetí kniha džunglí aneb Na vlnách art rocku (1981–1982)

Kapitola šestá
Mozek aneb V kreacích acid rocku (1983–1984)

Kapitola sedmá
Změna aneb V oparu synthipopu (1985–1988)

Kapitola osmá
Otrava krve aneb Šokující politická satira (1989–1990)

Kapitola devátá
Devadesátá léta aneb Přežijí Progres rok 2000?

Kapitola desátá
Progres v novém tisíciletí

Závěrem

Data vydání řadových vinylových alb a komponovaných pořadů

Hudební diskografie

Osobnostní profily členské základny skupiny

Hudební obsazení sestav skupiny a dalších hudebních seskupení

Řekli o Progres...

Použitá literatura/lexika

Plakáty 1969–2013

Úvodem

Můj vztah k bigbítu byl odjakživa velmi úzký a vřelý. Nejsem sice pamětníkem těch úplně dřevních začátků importovaného rock and rollu, kterému v našem prostředí do značné míry předcházel twist, ale když jsem na bruslařské ploše na Starém Brně v nějakých jedenácti letech uslyšel na tehdejší poměry hlasitější a rychlejší hudbu se zvonivými kytarami a dusajícími bicími nástroji, bylo u mě vyhráno.

Tahle hudba se běžně v rádiu nehrála (anebo velmi málo), ale zaznívala jako podkres v přítmí sálu kina Mír na Starém Brně (a samozřejmě i jinde) ještě předtím, než začalo promítání filmového týdeníku před vlastním představením. Zmocňovaly se mě nepopsatelné vibrace, a když jsem o něco později, ve svých třinácti letech, získal svou první kytaru-španělku za 180 Kčs a slavnostně jsem udeřil do strun, vibrace se znásobily...

Mým předpubertálním pěveckým vzorem byl dnes zapomenutý zpěvák Bohumír Stárka, který svým jasným a pevným klukovským hlasem interpretoval (spolu s Pavlem Švábem) jeden z prvních českých bigbítových hitů Hvězda na vrbě, a o něco později Petr Stůj, který zpíval se skupinou Juventus píseň Den na prérii. Oba to byli kluci v mém věku, já jsem měl tehdy stejně postavený a zabarvený hlas a to mě s nimi spojovalo.

Prostřednictvím časopisů (Sedmička, My 67, 100+1 zahraničních zajímavostí, Mladý svět, Melodie, Pop Music Express), kterým konec liberálních šedesátých let popřával dostatek prostoru, jsem získával první informace, které, aniž bych je nějak systematicky ukládal, v mé paměti už zůstaly a k nimž se připojovaly další a další. Objevit tedy československou bigbítovou scénu těch časů paralelně se světovou scénou bylo pro mne jakousi životní potřebou. Na začátku to byly pražské skupiny Olympic, Flamengo, George And Beatovens, Rebels, Juventus, Matadors...

Jako Brňan jsem se pochopitelně zajímal, kdo v těch časech reprezentuje moje rodné město, a tak do mé mysli postupně přicházely skupiny Vulkán, Synkopy 61, Atlantis, Speakers... A protože tehdy ještě nebylo ze strany státu námitek proti anglickým názvům kapel, plakáty se hemžily jmény jako FGB Stellars, Rocky Eagles, Stop The Gods, Birddogs, Great Music Factory...

Na jaře 1969 jsem u našeho starého činžáku na Pekařské ulici objevil velký černý plakát, na kterém byly čtyři mužské portréty a nápis THE PROGRESS ORGANIZATION. Graficky výrazný plakát vyčníval a mě se zmocňoval blíže nespecifikovatelný a nepopsatelný pocit. Už ve mně zůstal napořád. Přílepka u plakátu navíc oznamovala, že se v brněnském divadle Reduta koná jejich premiéra. Bližší informace o skupině jsem získal z miniformátového časopisu Beat Fan Express, který o něco později začal vydávat podnikavý brněnský typograf Miloslav Bernátek. V časopise Pop Music Express jsem objevil nevelký sloupek o téže skupině, kde byl nastíněn její profil a v němž na položenou otázku jejich manažer Petr Bílek přesvědčivě prohlásil: „The Progress Organization budou brzy nejlepší skupinou v republice!“

Znělo to odvážně a sebevědomě! Skupina Olympic byla pro mě modlou a považoval jsem ji za nejlepší v zemi. Pak jsem v Divadle u Jakuba viděl koncert The Special Blue Effect a zůstal jsem ohromen tím, co jsem viděl a slyšel. Po absolvování tohoto koncertu jsem měl najednou jasno, kdo je u nás králem. Přesto, v rámci svého lokálního patriotismu, jsem si přál, aby taková skupina pocházela z Brna. Emocionálně neukotvený jsem si vzpomněl na výše uvedené prohlášení, kdo bude „brzy nejlepší skupinou v republice“, a nějak jsem tomu chtěl vnitřně uvěřit. Jak ale uvěřit něčemu, co jsem dosud neslyšel a neviděl? Bylo třeba jít po stopách, a tak jsem ty čtyři portréty začal hledat...

Jejich koncertní premiéru 3. dubna 1969 jsem bohužel neviděl. Bylo mi tehdy něco málo přes čtrnáct let, tetu-biletářku jsem v Redutě neměl a tak jako tak by asi kluka školou povinného na večerní vystoupení nepustili...

Štěstí se na mě ale usmálo později, někdy koncem roku 1969. Anna Naiserová, o osm let starší kamarádka z domu, mě nějakým, dnes už bohužel zapomenutým způsobem propašovala do klubu Vlněna na Přízově ulici v Brně, kde The Progress Organization vystupovali. Sen se mi tedy měl splnit. Navzdory tomu, že měli nějaký technický problém se zvukem, který byl následně odstraněn, mě jejich koncert uhranul. Najednou jsem ty čtyři tváře z plakátu viděl v přítmí zakouřeného klubu hrát a zpívat. Mimochodem, anglicky. Detaily se pochopitelně po více jak čtyřiceti letech vytrácejí, nicméně jejich hudba byla jiná, než co bylo možno slyšet (alespoň podle mého pubertálního cítění) kolem mne. Olympic byli přímočaří čeští písničkáři, The Special Blue Effect prezentovali českou formu elektrického blues a The Progress Organization? Kolem mě zaznívalo pár „zasvěcených“ komentářů a já se s nimi vnitřně ztotožnil, jsa předtím poučen z časopisů, že tihle čtyři brněnští hudebníci hrají progresivní beat kořeněný psychedelií...

Protože jsem v té době už měl za sebou roční působení v naší školní bigbítové skupině Garden Beat, základní informace o dění uvnitř skupin tohoto ražení jsem už jakžtakž měl.

The Progress Organization měli ve svém inventáři elektrickou kytaru, varhany, baskytaru a bicí nástroje. Doba ryze kytarových skupin ve Velké Británii a USA už prakticky skončila, ale u nás nadále trvala. Pamatuji si, že používali zařízení, říkalo se mu echolana, které umožňovalo zajímavým způsobem upravovat zvuk nástrojů, ale především zpěvu, a propojení čtyř zajímavých hlasů s jejich pro mě originální hudební formou u mě vyvolalo nepřenosný pocit. Byla to vibrace tajemna, napětí a nespecifikovaného očekávání. Jména členů skupiny a jejich nástrojové zařazení už jsem znal a „zbývalo“ jen potkat je někde v ulicích „štatlu“ a těšit se na nějakou desku, kterou přece tak dobrá skupina musela brzy natočit, no ne?

Krátce po svých patnáctých narozeninách jsem si nadělil malou desku s černým obalem, na němž byl červený nápis THE PROGRESS ORGANIZATION a kterou jsem objevil v březnu 1970 v prodejně Pantonu na České ulici. Opět černá barva! Byla to tehdy novinka. Za 20 Kčs jsem si tenhle malý vinyl, šlo o EP, koupil. Doma jsem zjistil, že na desce jsou pouze tři skladby, navíc natočené rychlostí 33⅓. S bušícím srdcem jsem položil vinyl na talíř monofonního gramorádia Opereta (jak jsem zjistil, nahrávka byla stejně monofonní), hlasitost jsem dal úplně doprava a přehrál si skladby Snow In My Shoes a Fortune Teller. Uchvátily mě hned na první poslech, aniž bych si pamatoval, jestli tehdy v klubu Vlněna zazněly – a potom jsem zaslechl první tajemné tóny skladby Klíč k poznání… Rozbušilo se mi srdce a zalil mě nepopsatelný pocit, umocněný husí kůží po těle a mrazením v zátylku. Skladbu jsem hrál dokola možná desetkrát a potom jsem přizval k poslechu své blízké kamarády z naší školní bigbítové skupiny, kytaristu Rudolfa „Harryho“ Gregora, baskytaristu (varhaníka) a zpěváka Michaela „Chlupa“ Böhma a bubeníka Rudolfa „Eiffela“ Šupa. Harry, který podobně jako já měl smysl pro experimentování, intuitivně rozpoznal výjimečnost této hudby a okamžitě přiznal podobnou vibraci. Eiffel byl prakticky založený. Jako elektrotechnik konstatoval, že se tam dějí zajímavé věci, ale že takovou hudbu nejsme schopni zahrát. Chlup preferoval vokální stavbu jejich skladeb, ale hudebně mu byly bližší muzikantsky nekomplikované Synkopy 61 a Atlantis...

Jako naivní amatéři jsme toho zatím uměli málo, chyběly peníze na technické vybavení a vůbec jsme neměli představu, jak se taková hudba musí dělat. Protože jsme měli díky liberálnímu faráři p. Ludvíku Gazdovi umožněn vstup do gotické baziliky na Starém Brně (kam jsme občas chodili na věž zvonit) a „Chlup“ uměl hrát (díky matce-varhanici) na kostelní varhany, pokoušeli jsme se ke Klíči k poznání nějak po svém přiblížit. Samozřejmě se to nemohlo podařit, ale ten pocit prostorového tajemna a bigbítového napětí už zůstal...

Muselo uplynout více než čtyřicet let od mého prvního setkání s The Progress Organization, než jsem se mohl, vybaven jistou odvahou a úporností, pustit do dobrodružství, kterému se říká psaní knihy. Za podpory těch čtyř tváří z černého plakátu, ale i mnohých dalších hudebníků, kteří prošli řadami této jedinečné skupiny, jsem stanul na startovní čáře...

Ještě pár slov...

Začít psát knihu, která se od citlivých let dospívání stala pro mě jakýmsi téměř nedostižným snem, znamená splatit sám sobě dluh, který člověka provází dlouhých čtyřicet let. Jistá výhoda tu je – tento virtuální věřitel mě po celou dobu mého „neplacení“ ani jednou neupomínal, ani neposílal varování, ani na mě nepoštval razantního exekutora, který by mi zabavil můj duševní potenciál a uvedl mě tak do totálního prázdna lidské existence... Na druhé straně tu byla značná odpovědnost a odvaha připravit se na dobrodružnou cestu klikatým směrem, kde sice budou občas svítit semafory a značky mě budou usměrňovat, co smím a co nesmím, ale ten vzrušující pocit tvůrčího procesu, kdy se začnou odkrývat dosud neznámé záležitosti a formulovat mnohdy nejasné informace, byl silnější než cokoliv jiného. Odvaha nabyla vrchu a v téhle chvíli stojím na imaginární startovní čáře a vracím se o více než čtyřicet let zpět, abych s pomocí členů skupiny, ale i lidí v pozadí rozkryl ten kaleidoskop vzpomínek, útržků informací, včetně dosud nezapomenutých a nezapomenutelných historek.

Na téhle cestě vedle mě stál, jako můj spoluautor a jakýsi maják na břehu virtuálního moře pestré historie skupiny, Pavel Váně, jeden ze zakládajících členů skupiny The Progress Organization, bez jehož aktivního přispění, laskavého přístupu a hlavně entuziastického založení bych ve většině případů lelkoval na pokraji cesty jako bezradný turista zbavený podrobné mapy a hledající záchytný bod...

Po řadě nezbytných příprav jsem se s Pavlem Váněm ocitl na samém začátku, a když jsme nabrali dech, prohodili něco o strategii, roztočili mozkové závity a namasírovali si pod koleny, mohli jsme konečně vykročit proti proudu času...

Petr Gratias

Kapitola první

Na sklonku psychedelických šedesátých let
(1968–1970)

„Dům na předměstí, prázdné náměstí, pláč malých dětí se vznáší k nebesům. Dávám ti klíč k poznání...“

Klíč k poznání, FRANTIŠEK JEMELKA (1970)

OTISK ČASU...

Moskevská Pravda napadá „nový model socialismu“ v dubčekovském Československu / Básník a spisovatel Jaroslav Seifert byl zvolen předsedou Svazu československých spisovatelů / Anglický matematik, filozof a nositel Nobelovy ceny za literaturu Bertrand Russell a francouzský filozof, spisovatel a dramatik Jean-Paul Sartre s dalšími intelektuály vyzývají k odchodu okupačních vojsk z Československa / V Moskvě byl zahájen soudní proces s pěti účastníky demonstrace proti okupaci Československa, jež proběhla 25. srpna 1968 na Rudém náměstí / Francouzský ministr zahraničí Michel Debré ve vládním prohlášení před Národním shromážděním odsoudil intervenci do Československa jako porušení principu nezávislosti a projev hegemoniální politiky SSSR / V Nigérii v městě Kaby pokřtil poštovní úředník M. A. Amos svého syna jménem Dubček / Zemřel francouzský malíř dadaista a surrealista Marcel Duchamp / The Beatles dokončují nahrávání svého „bílého dvojalba“, Cream nahrávají své poslední album Goodbye / Led Zeppelin odehrají na univerzitě v Surrey své první vystoupení / Traffic vydávají druhé řadové album / Jethro Tull vydávají debutové album This Was / V Praze se formuje nadějná skupina The Special Blue Effect / Kina promítají filmy Bonnie a Clyde, Hrdinové z Telemarku, Rio Bravo, Jak ukrást Venuši, Bitva v Ardenách, Šíleně smutná princezna, Ta naše písnička česká / Premiéru má poslední film režiséra Martina Friče – Nejlepší ženská mého života...

Říjen 1968

Britská hudební scéna onoho podzimu osmašedesátého roku překypovala pestrostí a žánrovou rozmanitostí nejrůznějších derivátů rocku, které oslovovaly nejen ostrovní publikum, ale miliony příznivců v kontinentální Evropě, Skandinávii, Austrálii, USA a Kanadě. Díky nadšeným hudebním žurnalistům, jako byli například Jiří Černý, Jan Křtitel Sýkora, Pavel Černocký, Petr Sís, Jaromír Tůma, Alexander Goldscheider, Luboš Turek a další, se dostávaly informace o ní na stránky časopisů Pop Music Express a Melodie; pašovaná elpíčka a singly pak byly hojně rozšiřovány nahráváním na magnetofonové pásky.

Středem pozornosti byli samozřejmě The Beatles, Rolling Stones, Who, Yardbirds, elektrické blues reprezentovali například Bluesbreakers, Fleetwood Mac, Ten Years After, Savoy Brown, na psychedelické bázi svou hudbu vytvářeli Pink Floyd, Moody Blues, Pretty Things, Gun, Traffic, Small Faces, Crazy World Of Arthur Brown, propojit jazz s rockem zkoušeli Colosseum, Graham Bond Organisation, Brian Auger And The Trinity. Zcela nezařaditelný byl kytarový démon Jimi Hendrix, námluvy s klasickou hudbou demonstrovali Nice a částečně Procol Harum, zatímco Deep Purple teprve hledali svou stylotvornou podobu. Písničkářskou variantu rocku zastupovali mj. Fairport Convention, na počátku své mediální kariéry stojí Family, Chicken Shack, Free, Spooky Tooth, Jethro Tull, Joe Cocker... A naopak na podzim se loučí se svým publikem v Royal Albert Hall legendární Cream.

Americká scéna nabízí psychedelické symfoniky Vanilla Fudge, podzemní scénu zastupují Velvet Underground, Electric Prunes, countryrockoví Band, na západním pobřeží acid rock prezentují Iron Butterfly, Blue Cheer, Doors, nezařaditelným hudebním derivátem jsou Mothers Of Invention a Captain Beefheart And His Magic Band. Psychedelická scéna je zastoupena Grateful Dead, Jefferson Airplane, Spirit, Quicksilver Messenger Service, písničkový rock prezentují Byrds, Buffalo Springfield, soulové vize s rockem deklarují Sly And The Family Stone a Electric Flag, na startu stojí jazzoví akademici Blood Sweat And Tears, kteří propojili svou hudbu s rockem, je tady také blues a boogie, jež mají v americkém prostředí svoje kořeny – Butterfield Blues Band, Canned Heat, Blues Project, Big Brother And The Holding Company, albínský Texasan Johnny Winter. Vychází veleúspěšný projekt Supersession s Mikem Bloomfieldem, Alem Kooperem a Stephenem Stillsem, bigbítovou údernost a melodičnost přinášejí Steve Miller Band a Creedence Clearwater Revival...

Angloamerické inspirativní kreace nacházely úrodnou půdu i v Československu, které, sevřeno neblahými událostmi své doby, představovalo různé bigbítové deriváty nejen v Praze a Bratislavě, ale také v Brně. Nechejme o tom vyprávět pamětníka oněch časů, jednoho ze zakladatelů skupiny, která se rozhodla jít do značné míry neprobádaným směrem...

Pavel Váně:

Někdy začátkem devadesátých let mi přinesl jeden fanoušek magnetofonový pásek, který natočil na obyčejný komerční cívkový magnetofon během koncertu The Progress Organization ve Šlapanicích u Brna v roce 1970. Neslyšel jsem už dávno nic z našich starých nahrávek, natož takový živý koncert. Byl jsem ohromně zvědavý, jak jsme vlastně v těch starých „legendárních“ časech hráli. V devadesátých letech zrovna vrcholila série vzpomínkových vystoupení skupin ze šedesátých let, a tak se hodně o těch starých kapelách psalo. I v našem případě novináři často používali ten známý přívlastek „legendární“.

Na mě všechno to „legendování“ nějak dolehlo a v obavách, jaká vlastně bude ta holá pravda našich prvních, určitě neumělých koncertů, natočená na tomhle pásku, jsem nejdřív nenašel odvahu si ten starý záznam pustit. Taky jsem už vlastně ani takový starý magneťák neměl... Odkládal jsem to až do roku 2006, kdy jsem se jako výkonný producent podílel na vydání další série našich reedičních CD. Potřeboval jsem přidat nějaké zajímavé, pokud možno ještě nevydané skladby jako bonus. Tak jsem konečně sebral odvahu, půjčil si starý Sonet Duo, pro jistotu raději zavřel všechny dveře, jen aby to snad nikdo neuslyšel.

Samé obavy... vždyť jsme toho tenkrát ještě moc neuměli... bude to určitě strašně falešné, matně jsem se snažil představit si svoji vlastní hru na tehdejší neumělé kytarové „udělátory“, no – taky jsme si troufali na hrozně složité vokály... to jsme přece nemohli zvládnout...

Nebudu se teď pouštět do rozboru té nahrávky, jen stručně konstatuju – byl jsem velmi příjemně překvapen. Fakt to nebylo špatné, hlavně vokály, souhra. Samozřejmě jsem asi nejkritičtěji hodnotil svoji kytarovou hru, no jo, vždyť je to hrozně dávno... V úžasu jsem ale vnímal kouzelnou moc hudby, která mě jakoby mávnutím kouzelného proutku přenesla o těch čtyřicet let zpátky...

A tak zase sedíme ve zkušebně na periférii v Maloměřicích u rozvrzaného klavíru a hledáme vhodné hlasy do vokálu, pak to zkoušíme všichni, hrozně mi bručí kytara, reprák už bych potřeboval taky nový, no jo, ale kde na to vzít a nekrást... Honza se omlouvá: Kluci, zítra mám zkoušku ve škole, tak přijdu později... Přerušíme na půl hodinky naše hraní a zajdeme na držkovou polívku vedle k „Jendovi“. Jo a dnes večer hrajou na Stadionu ti bluesmani, tak se tam sejdeme...

Moje první kapela The Beatmongers v roce 1964. Zleva Bojar Voda, Mirek „Dan“ Daňhel (oba později Rocky Eagles), za bicími Vladislav Beneš (dnes filharmonie), za ním moje sestra Jitka (občasné vokály), zpěvák Karel Ševela a já.

V roce 1968 jsem končil svůj dvouletý záskok u jedné z nejpopulárnějších brněnských kapel Synkopy 61. Nastoupil jsem za kytaristu Pavla Pokorného, který šel na dva roky na vojnu. Ačkoliv jsem tíhnul k trochu jiné muzice, vzal jsem tohle lano v šestašedesátém coby sedmnáctiletý gymnazista, protože to byla samozřejmě ohromná příležitost. Vždyť jsem dosud hrál jen s naprosto amatérskými kapelami, hrálo se vlastně jen ve zkušebnách, občas jsme postávali v zákulisí sálů při vystoupeních slavnějších kapel a doufali, že nás třeba na chvilku pustí zahrát si aspoň tři písně před publikem. Občas se to stalo a my jsme byli šťastní a cítili se jako opravdové velké hvězdy.

Tvrdí rockeři 1965 – The Fellows. Lubomír Vidlička, Karel Vetchý, Pavel Váně a Ivan Macourek.

Synkopy 61 – nejenže už běžně vystupovali, ale dostávali za to i peníze. Můj honorář tehdy činil asi 70 korun, to bylo docela dost peněz. Byl jsem tak se svými hudebními výdělky vlastně i jako student finančně téměř nezávislý na rodičích. Hrálo se běžně skoro každý víkend a nebyly to jen tancovačky, ale často už normální koncerty. Kapela měla obrovské fandovské zázemí, z těch fanoušků se brzy vyčlenili i první „bedňáci“, takže zhruba po roce mého hraní v kapele jsme už ani nemuseli sami nosit aparaturu. To totiž bylo do té doby naprosto běžné. Vzpomínám na časy, kdy jsem ještě na „základce“ chodil právě na synkopácké odpolední tancovačkové čaje do Besedního domu. Muzikanti převáželi veškerou svoji aparaturu tramvají, většinou ze své hlavní základny, sálu U Kozáků v Žabovřeskách. Tramvají s nimi přijížděla vždycky i suita fanoušků. Dlouhým průvodem se sunuli od tramvajové zastávky k Besednímu domu. Jako kluk ještě školou povinný jsem neměl ani na dvou- nebo tříkorunové vstupné. Tak jsem se rychle přidal, popadl do ruky nějaký bubínek nebo stojan a tak se dostal dovnitř zadarmo.

Na gymplu, už jako člen Synkop, jsem se ani nemusel starat o vlastní kytarový aparát. Kapela vlastnila společně všechno vybavení. „Vyfasoval“ jsem „kombo“ po Pavlovi Pokorném, musel jsem ale zaplatit do společného fondu několik stovek jako vklad.

V letech mého hraní se Synkopami 61 vrcholila ve světě beatlemánie, všichni už viděli několikrát film Perný den, a tak fanynky měly jasný návod, jak se chovat na bigbítových koncertech, atmosféra tehdejších vystoupení byla někdy opravdu hodně divoká...

Byla to samozřejmě i trochu vzpurná reakce mládeže na všechen ten nařizovaný vzorný socialistický pořádek. Všude nám tehdy nutili proklamovaný socialistický ideál, vzorem byla taková ta typická filmová idylka podle sovětského vzoru. Po práci se sejdou rozesmátí mládežníci, pokud možno všichni ve svazáckých uniformách, pak jeden příkladný učesaný maminčin mazánek vytáhne harmoniku a všichni si s chutí zazpívají, nejraději samozřejmě sovětskou častušku. Mezi písničkami ještě stihnou řešit problémy na pracovišti, většinou se pak zastaví kolem procházející starý soudruh, zpravidla mu všichni říkají táta, a ten – pokud možno s pomocí dílenské stranické buňky – pomůže vyřešit vše, samozřejmě i problémy dospívání...

Synkopy v roce 1966. Jiří Rybář, Michal Polák, Petr Směja, Jan Čarvaš a Pavel Váně.

V každém sále, kde se odehrávaly tehdejší tancovačky, hlídal přísnou morálku nějaký starší soudruh pořadatel v umaštěném saku, protože předepsaným slušným oblečením byla pro holky sukně a nějaká halenka, pokud možno bílá, pro kluky sako nebo alespoň bílá košile s kravatou. Tak jsme většinou chodili v džínách, na bílou košili jsme u vchodu navlékli koženou „šlajfku“ na gumičce – a bylo splněno.

Synkopy 61 na 1. československém beatovém festivalu. Pražská Lucerna 1967.

Později, když už jsme trávili na koncertních šňůrách spousty času na hotelích, kde bylo možno najíst se večer po koncertech jen v místním hotelovém baru, samozřejmě s povinností obleku, jsme se museli smát tomu stále vyžadovanému formálnímu dodržování těchto nařízení. Nás, kteří jsme měli na sobě třeba v té době velmi drahé džínové oblečení, dovnitř nepustili, ale náš šofér ve zmuchlaném a umaštěném šedém saku ČSAD dovnitř směl. Někde měli dokonce v barech šatnáři soukromý tajný kšeftík – půjčovnu příšerných sak, která našli snad na smetišti, ale formálnímu nařízení vyhovovala.

Holky během celého synkopáckého vystoupení většinou ječely, křepčily a šílely, na jevišti přede mnou občas zůstala ležet hromádka spodního prádla, podprsenky, dokonce kalhotky, a po vystoupení postávala u šaten skupinka nadšených, ochotných a svolných fanynek. Moji spoluhráči, všichni tak o čtyři a víc let starší, už dobře věděli, jak tyhle výhody využít, a někteří rychle mizeli v různých zákoutích pohaslého sálu.

Já jsem byl ale naprosto nezkušený benjamínek, romantický, naivní gymnazista, a tak to pro mě bylo docela šokující. Najednou jsem byl členem populární kapely, najednou o mě byl hrozný zájem, najednou jsem mohl žít skoro tak jako ty moje hudební idoly. No a zájem všech těch fanynek byl obrovský. Myslím, že si mě některé holky, ve věku mých pobaveně přihlížejících spoluhráčů, chtěly tak trochu zkazit jako první...

Se Synkopami jsme odehráli i pár tehdejších festivalů. Byla to třeba Jazz univerziáda v Českých Budějovicích nebo 1. československý beatový festival v Praze 1967^1; často jsme vyhrávali a já se tak docela slušně otrkal.

Vyráželi jsme občas i na delší koncertní šňůry, během prvního východoslovenského turné vznikla taky moje přezdívka. Nějaký velice kreativní výtvarník totiž po svém přepsal na obrovském, ručně malovaném billboardu v Prešově naše jména, moje na Vanč, a tak mi kolegové takhle dodnes říkají.

Natočili jsme už i nějaké nahrávky pro rozhlas, nazpíval jsem dokonce sólový part tehdejšího kapelového superhitu Válka je vůl na prvním supraphonském singlu, nahrál jsem pak i první pantonské EP s velkými hity^2.

Naučil jsem se slušně pracovat s vokály, což jsem v pozdější době docela úspěšně využil. Všechno fungovalo, ale přece jen ve mně pořád sílilo přesvědčení, že to chce změnu, něco nového. Docela jsem se těšil, až se Pavel Pokorný vrátí z vojny a já se pokusím sestavit novou vlastní skupinu s repertoárem bližším mým tehdejším hudebním představám.

V Brně na jaře 1968 probíhala dlouhodobá hudební soutěž, jmenovala se Beatová liga a v jednotlivých soubojích se vždy utkaly na společném vystoupení dvě skupiny. Diváci hlasovali a každé kapele se průběžně přičítaly body. Soupeřili jsme tak s Vulkánem, Atlantis, Rocky Eagles, FGB Stellars a Stop The Gods... prostě se všemi tehdejšími brněnskými bigbítovými hvězdami, mám pocit, že jsme to snad nakonec i vyhráli.

Brno bylo vždycky takové veliké malé město, tak jsem se docela dobře znal se všemi muzikanty. Znal jsem samozřejmě velmi dobře i Zdeňka Kluku. Bubnoval v té době s Atlantis, na které jsem občas chodíval do sálu brněnského Stadionu už v době, kdy tam mívali svá první vystoupení ještě jako spolužáci z elektrotechnické průmyslovky. Dokonce v těch začátcích vystupovali na tancovačkách jako dvě různá hudební tělesa. Půlhodinku hráli typický dixielandový repertoár, pak se pár hráčů vyměnilo, bubeník Zdeněk ale zůstal a mávnutím kouzelného proutku se změnili na „bigbeat“ Atlantis. Před prázdninami osmašedesátého roku, v době, kdy jsem končil u Synkop 61, to už byla velmi populární bigbítová skupina, se zpěváky Hanou a Petrem Ulrychovými. Petr pomalu přebral rozhodování o budoucím vývoji kapely, a tak byl Zdeněk na tom podobně jako já. Chtěl z toho rozjetého vlaku vystoupit a začít něco nového, kde by mohl využít svých zkušeností a hrát svoji vlastní muziku a učit se i nové věci. Často jsme spolu mluvili o svých hudebních představách, na většinu věcí jsme měli hodně podobný názor a tak pomalu klíčila myšlenka nějakého společného projektu...

Jenže pak do toho vstoupila ruská armáda a na pásech tanků úplně rozmetala naději celého národa na normální život v normálním státě.

„Pražské jaro“ v roce 1968 bylo už mnohokrát popsáno. To postupné uvolňování bylo cítit ve vzduchu mnohem dřív, určitě už během roku 1967. Svět byl v té době už poměrně jasně rozdělený, u nás komunisté vládli nikým nekontrolováni, a proto pomalu polevovali v pozornosti. Ale nebylo to hned všechno úplně jednoznačné. Já jsem dokonce měl při nástupu Dubčeka trochu obavy, aby nové změny (o kterých jsem stejně jako mnozí jiní zpočátku neměl úplně jasnou představu) nepřinesly naopak zase utažení toho už docela příjemně povoleného politického opasku. Nejvíc to uvolnění bylo cítit asi právě v kultuře a pak taky v informovanosti. Naráz se člověk dočetl v novinách spoustu věcí, to předtím nebylo. Hrozně rychle se taky rozjelo takové to malé, dříve úplně zakázané soukromé podnikání. Někdy to bylo až legrační, jak rychle se třeba objevil ve skoro každém nočním podniku dříve zapovězený „kapitalistický“ striptýz. Sice ještě trochu opatrně, pod názvem Krása bez závoje, ale naráz byl skoro všude.

Určitě tím žil celý národ, o politiku se tehdy zajímali snad všichni. V celém světě tehdy docházelo k obrovským změnám. V šedesátých letech nastupovala nová, hodně radikální generace s úplně novým vnímáním hodnot i světa. Objevili se hippies, protesty proti válce ve Vietnamu, studentské demonstrace v západní Evropě. Bylo tu nejen Pražské, ale taky Pařížské jaro, nové pojmy jako světová sexuální revoluce, ale taky kulturní revoluce v Číně. Nové vlny násilí, hořící převrácená auta v Paříži, ale i jinde, bylo tu My Lai, atentáty, Martin Luther King, John Fitzgerald Kennedy a později jeho bratr Robert Kennedy. Taky nové levicové ikony jako Che Guevara, Fidel Castro nebo Mao Ce-tung, první velké rockové hvězdy, první obrovské festivaly – Monterey, Woodstock, i naše první pražské československé beatové festivaly v roce 1967 a 1968. Některé okamžiky té doby mi dnes připadají jako první signály nového globálního světa s tím typickým rychlým přenosem informací... Naráz tady byla úplně nová kultura, v lehkém rauši drog, levicových i pacifistických myšlenek, s folkovou nebo rockovou muzikou, avantgardním divadlem a poezií i nově objeveným východním náboženstvím.

My jsme samozřejmě všechno sledovali a někteří jsme si dokonce uvědomovali tu naši paradoxní, schizofrenní rozpolcenost. Celé to nové světové hnutí mládeže, studentů a rockových muzikantů bylo především levicové. Ale jak se s těmi našimi novými idoly máme srovnat my tady, kteří už tu skutečnou lživou levičáckou realitu dobře známe a prožíváme v praxi každý den? Ale tušili jsme, že jinou než komunistickou nám Sověti nedovolí. Tak ať je aspoň „s lidskou tváří“. Mnozí si v období před srpnem hodně idealizovali, jak to vlastně Lenin myslel dobře (jen se to pak v praxi trochu zvrtlo), prostě chtěli věřit v budoucnost.

Můj táta měl jasno, komunisté to nepustí nikdy, nikdy se nezmění. Chtěl ale využít té jedinečné možnosti volného cestování, o které byl přesvědčen, že nebude mít dlouhého trvání. V létě 1968 byli už s mámou rozvedení, on vybral skoro všechny svoje celoživotní úspory a s tím kufříčkem peněz, nemaje jiných zavazadel, jak se říkává, se vydal na cestu, snad téměř „kolem světa“. Příchodu Rusů se dlouho obával, až mu nakonec dali za pravdu. Jednadvacátý srpen ho zastihl někde na druhé straně světa, zpátky se už nikdy nevrátil.

Já jsem se vracel 21. srpna kolem druhé, třetí v noci z vysokoškolského Night klubu na „Míráku“ v Masarykově čtvrti. Rachot přistávajících ruských letadel se nedal vysvětlovat jinak. Jsou tady! To ráno se rozezněly telefony snad ve všech domácnostech.

Docela brzy ráno jsem běžel k mé tehdejší dívce. Chystali jsme se k poradě, co dál. Po cestě mi nějaký mongolský týpek z projíždějícího tančíku vysvětlil dávkou ze samopalu „jen tak“ nad hlavou, že to určitě nebude žádná legrace.

První dny okupace jsme cítili především obrovskou nejistotu a strach. Co bude dál? Bude válka, bude mobilizace, máme nakupovat zásoby, nebo hned odjet? Podobně se to probíralo asi ve všech rodinách, vždyť od poslední světové války uteklo pouhých třiadvacet let, všichni jsme měli obavy z budoucnosti. Už po několika dnech začali odjíždět někteří moji kamarádi do Vídně, odkud se pak rozprchli do celého světa. Asi po čtrnácti dnech jsem tam odjel se svou tehdejší dívkou i já. Ona byla pevně rozhodnutá, já jsem tam žil pár týdnů v naprosto protichůdných pocitech – emigrovat, nebo se vrátit? Nakonec jsem se vrátil, chtěl jsem raději napřed dokončit studia. A s naivitou svého věku jsem si říkal: Pak se uvidí, Rusáci tady přeci nezůstanou navěky... A hlavně – chtěl jsem hrát ten svůj vysněný bigbít, a to by asi venku v emigraci jen tak nešlo.

Ta obrovská emigrační vlna zasáhla většinu národa, téměř každému brzo chyběl někdo blízký. V mém případě jsem přišel nejen o většinu kamarádů a dívku, s kterou jsem pár let chodil, emigroval taky můj nedávno rozvedený táta. Už jsem ho nikdy neviděl... Komunisté mě pak po letech nepustili ani na jeho pohřeb.

Zdeněk Kluka:

Na jaře 1968 jsme vyjeli s Atlantis do NSR na malé turné. Vystupovali jsme v Botroppu. Působili jsme tam jako unikát, nikdo si nedokázal moc představit, že by se na východ od železné opony mohl dělat bigbít. Koupil jsem si tam tenkrát virbl buben (šroťák) zn. Sonor a kvalitní šlapku. Na novou soupravu jsem tehdy neměl dost peněz.

Shodou okolností jsme taky měli 21. srpna 1968 vyrazit na slovenské turné. Den předtím letadlo dopravilo do Košic naši aparaturu a nástroje a my jsme měli mít onoho osudného dne sraz u brněnského hlavního nádraží a dopravit se odtud do Tuřan na letiště. Ráno jsem přišel k nádraží a všude stály tanky, obrněná vozidla, samopalníci na nás mířili a všude panoval naprostý zmatek, vztek, úzkost a podobné věci... Pamatuji si, že baskytarista Jiří „Dany“ Svoboda brzy ráno snad po nějakém večírku vyrazil na motorce do Tuřan k letadlu a nemohl pochopit, že na něj na letišti míří šikmoocí špinaví samopalníci, kteří mu šťouchali hlavněmi do břicha a nechtěli ho pustit k letadlu, které stejně nesmělo vzlétnout. Dany si nejprve myslel, že se tam natáčí nějaký válečný film, a vůbec mu nedošlo, že je to doopravdy. Nikdo nevěděl, co bude dál. Turné se nekonalo, ale aparaturu a nástroje jsme naštěstí po několika týdnech dostali zpět, i když jsme si mysleli, že je už nikdy neuvidíme.

Ještě si vybavuji, že jsme krátce nato s Petrem Ulrychem natáčeli jeho skladbu Zachovejte klid ve studiu Divadla bratří Mrštíků, jako reakci na pocity, které s námi tenkrát cloumaly. Tohle Petrovi komunističtí kulturtrégři nezapomněli a nějaký čas byl pro veřejnost persona non grata, jak se u nás česky říká „nežádoucí“.

Jan Sochor:

Začátkem srpna 1968, když jsem měl hotové zkoušky, jsem odjel do Eibau v NDR navštívit kamarádku a její rodinu. Malé městečko leží hned za hranicemi, z Varnsdorfu vlakem, co by kamenem dohodil. Tatínek kamarádky byl evangelický farář, a jak to tak na venkově bývá, osvícená hlava. Měl zdravý úsudek a s režimem vycházel jen obtížně. Asi tak kolem 10. srpna mi svojí německou angličtinou potichu na zahradě šuškal, ať jedu radši domů, že se něco chystá – a že v lese na kopci stojí východoněmecké tanky a armáda je v pohotovosti. Já se ve svých naivních jednadvaceti letech smál a odpovídal, co by se jako mohlo stát? Nicméně svoji okružní cestu po NDR autostopem jsem notně zkrátil a domů do Havlíčkova Brodu k rodičům jsem to stihl těsně před tím osudovým 21. srpnem. To ráno byla pecka mezi oči.

Atlantis v rozhlasovém studiu, 1967 (Zdeněk Kluka, Petr Ulrych, Dany Svoboda, Olin Fiala).

Myslím, že to nemusím sáhodlouze líčit. Moje pocity byly identické s pocity celého národa. Musím přiznat, že se do této doby nerad vracím. Tam padly moje veškeré ideály a pochopil jsem slova mého dědy, který říkával, že politika je špína. Došlo mi, že spravedlnost vyhrává jen v pohádkách. Že lidský mamon, chamtivost a touha po moci budou určovat běh dějin na této planetě ještě dlouho, ale jen do chvíle, než se tím lidstvo samo zničí... Je jedno, do jakého -ismu se ty lidské nectnosti zahalí a ze kterého světadílu tento -ismus přijde.

Trochu jiná sestava v NSR – září 1968 (Jarda Vraštil, Dany Svoboda, Standa Regal, Zdeněk Kluka, v popředí Petr a Hana Ulrychovi).

Emmanuel Sideridis:

Byl jsem v Brně, a když došlo k obsazování města, tak jsem u toho nemohl chybět. Pamatuji si vyděšené špinavé a hladové sedmnáctileté kluky se samopaly sedící na tancích, kteří projížděli brněnskými ulicemi a evidentně nevěděli, kde jsou. Asi čekali, že budou bojovat s ozbrojeným nepřítelem, a zatím se kolem nich srocovali místní obyvatelé, kteří nadávali, hrozili, brečeli... Obě strany byly totálně dezorientované. Nějaké podrobnosti si už po tolika letech přesně nevybavím. Byl to hlavně šok! Jejich tátové před téměř čtvrtstoletím z Brna vyhnali německé okupanty a oni najednou pro nás byli sovětští okupanti... Nebylo jednoduché se s tím vyrovnat.

***

Petr Gratias:

Já bych se nejprve vrátil do tvého hudebního pravěku... Prostě mi to nedá, abych se hudebníka nezeptal, odkud přišel ten první impulz jakéhosi ztotožnění se s hudbou. V té tvé hudební prehistorii to byl americký rock and roll, The Beatles, trampské songy, anebo to byly písničky Suchého a Šlitra, které tě nasměrovaly k hudbě a ke kytaře?

Pavel Váně:

Asi jsem se v tom raném věku nějak významně neodlišoval, v hodinách klavíru jsem přehrával známou klavírní školu „Bayerku“, v rádiu poslouchal nejraději rock and roll, později The Beatles a další, u táboráku jsem si zazpíval „Niagáru“ a někde na mejdanu i toho Suchého a Šlitra. Asi to tak nějak dělal i můj táta, který mě k muzice nejvíc vedl. On hrál v mládí na bicí se swingovou kapelou, byl neuvěřitelně nadaný, na co šáhnul, to uměl. Maloval, dělal keramiku, hrál výborně na klavír, kytaru, uměl jazyky, doma vyrobil ledacos, postavil nábytek nebo třeba kamna, prostě všestranný talent. Asi všechno, co umím, ale hlavně to umělecké nadání jsem zdědil po něm. Jakmile jsem se začal víc věnovat samotnému hraní na kytaru, byly to pak už skladby od mých oblíbených bigbítových kapel a taky čím dál častěji vlastní pokusy.

Petr Gratias:

Když se teď retrospektivně vrátíš do srpna 1968 a promítneš si svoje lidské a hudební osudy během dalších desetiletí, nelituješ toho, že jsi během toho léta 1968 anebo léta 1969 neemigroval na Západ? Samozřejmě chápu, že zde byla tvoje matka, sestra, kamarádi, různé vazby... Ale přesto mě odpověď na tuto otázku docela zajímá.

Pavel Váně:

No, hodně těch kamarádů, možná až většina, po jedenadvacátém srpnu odjelo. Měl jsem vždycky docela kosmopolitní názory, vždycky jsem rád cestoval, jako dítě samozřejmě jen po Československu. Poprvé jsem vyjel na Západ až po okupaci do té Vídně, původně téměř přesvědčen k emigraci. Ale pochopil jsem tam, že emigrace by pro mě asi nebyla přijatelná, především kvůli tehdejší definitivě nenávratu, spálení mostů. Když jsem se rozhodl vrátit domů, samozřejmě jsem vůbec netušil, co mě tady ještě čeká, kam se to vyvine… no a potom už to stejně ani nešlo.

Petr Gratias:

Museli jste už tenkrát absolvovat jako skupina přehrávky před nějakou komisí, abyste mohli veřejně vystupovat, anebo se v té době ještě nechával v amatérské rovině věcem volný průběh?

Pavel Váně:

V úplných začátcích nějaké přehrávky ani zkoušky před komisí nebyly nutné. Stačilo, když měl některý člen skupiny takzvaný kapelnický kurz, ten ho opravňoval k zastupování kapely a k inkasu honorářů. Ty byly tehdy velmi malé, tak od čtyřiceti do osmdesáti korun. Dokonce se některé začínající skupiny dělily o společného nehrajícího „kapelníka“ s několika dalšími. Pořádné přehrávky se rozjely až s normalizací. Samozřejmě to nebylo z důvodu nějakého zkvalitnění hudební úrovně, ale sloužily především jako nástroj likvidace nepohodlných či neposlušných, to asi nejčastěji, ale později taky k plošnému snížení honorářů členů především rockových skupin.

Petr Gratias:

Jaké byly tvoje kytarové vzory v inkriminované době?

Pavel Váně:

Na takovou otázku se mi vždycky špatně odpovídá. Já jsem samozřejmě měl hrozně rád spoustu kytaristů. Určitě jsem obdivoval báječného Hanka Marvina z Shadows, později George Harrisona z The Beatles, Davea Daviese z Kinks, ještě později pak Erica Claptona, Jeffa Becka, Jimiho Hendrixe a mnoho dalších. Ta řada je prostě hrozně dlouhá, pořád se objevují noví úžasní kytaristé. Ale nikdy jsem nešel cestou kopírování jejich sól a učení podle nich. Neměl jsem nikdy rád to nekonečné přehrávání dané předlohy, možná jsem na to byl i líný nebo netrpělivý, ale spíš jsem ty své vzory bral odjakživa jenom jako zdroj inspirace k nějakému vlastnímu pojetí, taky jsem se ani necítil vysloveně jen jako kytarista a hledal jsem své uplatnění v širším záběru, včetně skládání, aranžování, zkrátka všem, co je pro kapelu důležité.

***

Pavel Váně:

Po návratu z Rakouska jsem nastoupil na filozofickou fakultu a zároveň jsme se pustili se Zdeňkem naplno do realizace naší nové kapely. Napřed jsme samozřejmě hlavně všechno probírali, promýšleli, scházeli se a poslouchali muziku, aby pak už všechno „jelo“ jako domyšlený projekt. Většinou jsme se sešli u nás doma, bydlel jsem tehdy přímo v centru, hned za rohem bydlel Petr Ulrych, o kousek dál později proslavený Rudi Kovanda. Prostě taková „umělecká“ čtvrť. Zdeněk měl magnetofon Sonet Duo, já zas po tátovi nějaký východoněmecký přístroj, z kterého sice neustále odpadávaly nějaké součástky, ale kupodivu hrál stále dál – asi tam byly zbytečné... Vzájemně jsme si přehrávali oblíbené kapely, diskutovali o tom, která se komu líbí a proč, přemýšleli jsme taky, koho ze spřízněných kamarádů-muzikantů ještě přizvat do nové skupiny. Naši oblíbenci té doby byli především Cream, pak taky Traffic, ale třeba i Procol Harum, Julie Driscoll + Brian Auger And The Trinity, taky The Nice.

Zdeněk se k nám někdy vláčel se svým magneťákem až z okrajové čtvrti, kde tenkrát bydlel. Vzpomínám si, jak mi to jednou nevyšlo a přišel jsem domů na náš sraz o něco později. Na dveřích jsem měl na kusu papíru namalovanou hrozivě zatnutou pěst, vytahanou od těžkého přístroje. On býval vždycky dost „akurátní“. Papírek mám schovaný dodnes.

Občas jsme si zajamovali ve zkušebně Zdeňkova kamaráda Boříka Líbala v sálku restaurace Lučina na Lesné. Třeba s Oldou Veselým, brzy jsme ale pochopili, že Olda by to asi táhl někam jinam, ke svým vlastním představám. Chvíli jsme zkoušeli s kytaristou Ivošem Křižanem, jemuž jsme nabídli post baskytaristy, tehdy ještě s předobrazem tria ve stylu obdivovaných Cream. Ale taky nám rychle došlo, že Ivoš asi dlouho u baskytary nevydrží, kopírování kytarových vzorů byla jeho silná stránka, oblíbeného Claptona hrál na kytaru určitě líp než já. Ale o to nám právě vůbec nešlo. Rychle jsme si uvědomili, že oba jsou velcí individualisté a že by ani jeden z nich nevyhovoval naší představě kolektivní spolupráce, kterou jsme se rozhodli upřednostnit i před instrumentálním, byť skvělým sólováním jednotlivců. Myslím, že jsme si tenkrát se Zdeňkem opravdu dobře rozuměli jak lidsky, tak i muzikantsky a cítili jsme, že vztahy uvnitř kapely jsou hodně podstatné.

Po několika neúspěšných hledáních muzikantů jsem si vzpomněl na Honzu Sochora. Znali jsme se z prázdninových pobytů na chatě na Vranovské přehradě. Honza tam po večerech záříval jako táborákový písničkář a bavič. Od těch letních prázdninových setkání jsem se s ním potkal až po letech ve Zlatorohu. To byla tehdejší velmi populární umělecká hospoda nebo spíš něco jako klub výtvarníků. Honza přijel do Brna z rodného Havlíčkova Brodu, nastoupil na stavební fakultu a po večerech si přivydělával ve Zlatorohu jako barman. Při našich setkáních jsem se dozvěděl, že taky hraje na klávesy, trochu i na saxofon a hlavně že má rád podobnou muziku. Tak jsme měli prvního spoluhráče.

Zdeňkův „rozhořčený“ vzkaz.

Emmanuel Sideridis se někde šuškandou dozvěděl, že vzniká nějaká nová skupina. Členové kapely Believers, ve které působil, emigrovali do USA a on byl najednou bezprizorní. Jména Kluka, Váně už přece jen v té době v Brně něco znamenala, tak se jednoho dne objevil u mě doma a prostě se přihlásil sám.

S touhle čerstvě sestavenou kapelou jsme se pomalu začali seznamovat a sehrávat v tanečním sálku PKO (Parku kultury a oddechu) na brněnské Riviéře, kde měli svoji domovskou zkušebnu Atlantis. Na Riviéře je velké koupaliště, ale je to místo dost odlehlé a dodnes veřejnou dopravou špatně přístupné. Tehdy jsme museli chodit na zkoušku pěšky od tramvaje asi tak dva, tři kilometry. Zdeněk jezdil na skútru, Honza zas měl nějakou jawu „stopětasedmdesátku“, tak jsme se občas se „Sidim“ s nimi mohli svézt.

Byli jsme moc rádi, když nám sehnal náš první manažer Petr Bílek zkušebnu na periferii Brna ve čtvrti Maloměřice, v malém „baříku“ pod sálem kulturáku, ve kterém občas natáčela brněnská televize. Petr se k tomu dostal, protože v Československé televizi pracoval jako produkční. Říkalo se tam tomu Peklo a po sobotních zahulených zábavách tam zůstával pěkný smrad. Starala se tam o nás bezvadně tamní správcová, paní Krupicová, mile nás oslovovala zdrobnělinami všelijakých docela sprostých slov a nosila nám „svačinky“. Obložené chleby, na kterých se objevovala vždycky naprosto neuvěřitelná kombinace „co dům dal“. Sádlo, kousek salámu, hromádka vlašského salátu, vedle marmeláda, zbyteček řízku od oběda, slaneček, vajíčko natvrdo – a nahoře trůnila třeba pralinka nebo jahoda. Ale byli jsme tam jako doma a ke zkoušení jsme měli opravdu dobré podmínky. Ani jsme si snad nemuseli domlouvat termíny zkoušek, trávili jsme tam skoro každý den. Velmi brzy jsme se sžili nejen muzikantsky, ale i lidsky. Většinu času jsme trávili spolu nejen ve zkušebně, ale i soukromě. Všichni jsme měli stejnou představu – co nejlépe posloužit celku. Já jsem to tak určitě cítil, třeba i za cenu vlastních ústupků, nikdo se tedy sám neprosazoval na úkor celkového vyznění skladby.

Název kapely pro nás zpočátku nebyl příliš důležitý. Nicméně, patří to k tomu, ale byl to docela dlouhý proces. Se Zdeňkem jsme hledali se slovníky v ruce něco, co by mohlo nějak vystihovat naši představu i budoucí styl... Protože jsem v té době studoval na filozofické fakultě psychologii, z nějaké přednášky o užití psychologie v reklamě jsem si zapamatoval, že pro reklamu je velmi účinné a zapamatovatelné spojení písmen G a R. Tak jsme se v našich seznamech soustředili především na slova s tímhle spojením písmen, často jsme si se Zdeňkem telefonovali a sdělovali si ta nově objevená. Až jednou zaznělo z jednoho sluchátka „progress“ a z druhého „organization“ a bylo to hotové.

V průběhu prvních zkoušek se tak nějak přirozeně prosadil na pozici kapelníka Zdeněk. Jednak byl nejstarší (v tom věku je rozdíl jednoho roku možná jako dnešních deset), taky měl největší zkušenosti, teoretické znalosti a byl určitě nejdál i jako skladatel. Velmi brzy se pak vyprofilovalo i jakési naše vnitřní rozdělení kompetencí. Zdeněk se víc staral o chod kapely takříkajíc „zevnitř“, já jsem měl zas víc na starost naše vztahy s okolním světem. Dneska se tomu asi říká public relations. Ale ve všech zásadních rozhodováních jsme si stále drželi onu většinovou demokracii.

The Progress Organization asi na jaře 1969 (Zdeněk Kluka, Pavel Váně, Jan Sochor, Emmanuel Sideridis).

Ze začátku jsme se sehrávali na přejatých skladbách, které se nám všem líbily. Především Cream, Traffic a další, často jsme taky jamovali, pro sehrávání kapely to je vždycky dobré. Docela brzy jsme z některých známých skladeb použili jen hlavní téma a samotné aranžmá jsme si ušili přímo pro sebe. Pak už přinesl pár skladeb Zdeněk, aranžmá jsme rozvíjeli dál většinou společně. Později jsme objevili Vanilla Fudge. „Vanilky“ nás úplně ohromily, okouzlily a na delší čas ovlivnily i v další vlastní tvorbě. Hlavně nás oslovil jejich způsob aranžování a možná ještě víc ty zvláštní vokály; my jsme u nich mohli využít naše rozdílné barvy hlasů, o nichž jsme tušili, že se výborně doplňují. Líbil se nám i takový ten jejich patetický, ale zároveň malinko ironický přístup; prostě byli zvláštní a hodně nás inspirovali. Nedávno jsem je viděl, poprvé v životě, v prastarém klipu slavné verze You Keep Me Hanging On a byl jsem hrozně rád, že jsme jejich hudbě docela porozuměli už tenkrát, jen z nahrávek, aniž bychom je kdy viděli. Ale to bylo úplně stejné snad se všemi našimi tehdejšími vzory.

Ještě se nevedly protikuřácké kampaně, tak všichni hulíme jako o závod.

Myslím, že jsme v té době byli svým přístupem hodně ojedinělí, název kapely nás samozřejmě docela zavazoval, ale pokud se dobře pamatuju, zase jsme se tak moc o to, co vlastně dělají ostatní kapely, nezajímali. Ani jsme si neuvědomovali, že i nabídky a zájem o členství v budoucí kapele od tehdy už docela známých muzikantů evokovaly představy a šuškandu, že snad vzniká nějaká brněnská „superskupina“, jakých v té době ve světě několik fungovalo.

Byli jsme sice amatéři, ale měli jsme všichni tichý, nevyslovený a vzdálený cíl, a to hrát někdy v budoucnu profesionálně. Všichni rodičové doma tehdy říkali: Napřed se nějak zajisti, něco vystuduj a pak si dělej, co chceš. Snad proto jsem ani nezkusil jít na konzervatoř, ačkoliv jsem si mnohokrát později uvědomil, že by to bylo to nejlogičtější a možná i nejjednodušší...

Na zkouškách jsme většinou seděli u klavíru a hledali nejvhodnější variantu harmonie, rytmu, formy – prostě jak to nejlíp zaranžovat. Někdy ale jen Zdeněk, Honza a já.

Sidi zatím často postával naproti velkému zrcadlu a v době, kdy jsme řešili ty nudné a nezajímavé aranžérské prkotiny, on zase aranžoval zásadní varianty své vlastní pohybové show. Takovou levo- nebo pravostrannou pohybovku. Měl to už vymyšlené především pro případ, kdy ho budou bolet zuby a oteče mu pravá nebo naopak levá tvář... Ale kupodivu v okamžiku závěrečného přehrávání hotové skladby byl vždycky úplně v obraze.

Vzpomínám si taky, že Zdeněk si časem vypracoval velmi osobitý a účinný systém prosazování svých budoucích autorských počinů. Vždycky před zkouškou, později i před vystoupením přebrnkával u klavíru nějaké téma, my jsme si na tu melodii po několikerém přehrání pomalu zvykli. Když ji pak Zdeněk oficiálně představil jako svoji novou píseň, všichni jsme tu melodii už vlastně znali a radostně vítali...

Snad jediný Zdeněk měl ze své předcházející kapely vlastní nástroj, bubny východoněmecké značky Trowa. Já jsem u Synkop 61 kromě vlastní kytary používal nějaké erární kombo, ale to tam po mém odchodu zůstalo. Takže jsem si pak koupil za nekřesťanské peníze bedýnku s jedním reproduktorem Celestion a k tomu jsem používal malý východoněmecký lampový dvanáctiwattový zesilovač Regent MV3. Kytaru s jedním snímačem mi kdysi věnoval kámoš, zvukař Petr Nevyjel. Původně pro něj ji vyrobil houslař Jirka Ovesný a jeho bratr Zdeněk mi jich později „ušil na tělo“ ještě několik.

Honza Sochor během studií makal po večerech v baru, aby si na svůj nástroj vydělal. Pak taky snad ukecal rodiče a dostal od nich menší část peněz na české varhany Combo. Trochu se styděl, že to není žádná světová značka. Ale já si pamatuju, že to byl nějaký vývojový typ a měl velmi dobré zvuky a Honza je uměl taky dobře používat, často to znělo skoro jako ty opravdové vysněné hammondky. Později je vyměnil za značku Vox, model Jaguar, ten měl ale většinu zvuků, aspoň podle mého názoru, mnohem horších. K těm skutečným hammondkám se Honza propracoval až mnohem později.

Moje první vlastní elektrická kytara. Tady už se dvěma snímači.

Sidi si nechal postavit strašně velikou bednu se dvěma českými basovými reproduktory, používanými v kinech, k tomu měl zesilovač Tesla 20 W, tzv. placku. Každý jsme si koupili docela kvalitní mikrofon, tehdy přišla do Tuzexu nějaká malá dodávka od firmy AKG, mohli jsme pořídit opravdu jen to nejnutnější, na víc jsme neměli. Honza chodil na „stavárnu“, já na „fildu“, Sidi do učení a Zdeněk po prvním ročníku předčasně ukončil elektrofakultu a jako jediný pracoval, a tedy si i něco vydělával. Ostatní aparaturu potřebnou k vystupování jsme si vždycky nějak povypůjčovali a část z toho taky vyráběl, naprosto obětavě, náš tichý, trpělivý, ustaraný a věrný zvukař Sláveček Oliva.

Honzovy varhany Vox Jaguar.

Náš manažer Petr Bílek byl hodně vytížen prací v televizi, pomáhal nám spíš v rovině promotion, jak by se dnes řeklo. Zajistil pár článků v novinách, dokonce snad nějakou malou ukázku našeho vystoupení v lokálních televizních zprávách, ale připravit a domluvit s pořadateli nějaké koncerty nedokázal a sám doporučoval, abychom si raději hledali někoho nového.

Několika články nám pomohli další kamarádi. Textař Franta Jemelka (chodil tehdy s mojí sestrou Jitkou), televizní režisér Karel Fuksa (znali jsme se od dětství) a pár dalších občas psalo drobné články do Brněnského večerníku nebo Mladé fronty. Později vyšlo i pár článků v hodně populárním „Áčku“ Melodie nebo Gramorevue. To zařídili zase pražští kamarádi Petr Sís, Ondřej Konrád, Petr Dorůžka nebo Pavel Bartík.

Hledal jsem nového manažera. Na plakátech jsem si všiml mnoha různých akcí, pořádaných pod hlavičkou „International Belibest Club“, vždycky za tím stál Miloš Bernátek. Předcházela ho pověst velmi schopného organizátora a dobrého obchodníka. Tak jsem ho vyhledal. Miloš se zpočátku dost bránil, cítil se především jako pořadatel koncertů a různých akcí, nechtěl se starat o nějakou kapelu, i když už o ní měl celkem slušné reference. Netuším, kde je tenkrát vzal, vždyť jsme ještě vůbec veřejně nehráli. Po delším čase jsem ho nakonec ukecal, a tak se stal naším manažerem. International Belibest Club v té době působil v malém podnikovém sálku firmy Mosilana, říkalo se tomu Nudle. Klub se nacházel dokonce na stejné tramvajové trati do Maloměřic, kde jsme měli zkušebnu, tak jsme se večer po zkoušce většinou jenom kousek přesunuli. V podstatě jsme tenkrát žili všichni pořád spolu, skoro jako komuna.

V Nudli jsme sledovali ono slavné a památné vítězství našich hokejistů, když porazili Sověty 4:3. To byla pro celý národ obrovská morální satisfakce a všichni jsme si říkali, že jsme to těm okupantům pěkně „nandali“. Při odchodu z klubu jsem výsledek zápasu napsal křídou na protější zeď a zůstal tam ještě asi dvacet let.

Po krátkém čase získal Miloš pro své akce malý sál na Šelepově ulici, samozřejmě pod hlavičkou nějaké místní organizace ČSM, bez toho by to nešlo. My jsme tím získali i novou zkušebnu a místo k pravidelnému hraní. Při našem téměř každodenním zkoušení jsme se pomalu dostávali k repertoáru dostatečnému pro samostatné vystoupení, a tak jsme se konečně propracovali i k prvnímu koncertu. Navrhl jsem náš první, černobílý plakát a Miloš, protože pracoval oficiálně jako metér v tiskárně, ho tam nechal vytisknout. Myslím, že mu to tam tenkrát kamarádi „sjeli“ načerno.

Premiéra v brněnském divadle Reduta.

29. března 1969 jsme odehráli první vystoupení ve slovenských Gbelech, pak hned 3. dubna 1969^3 oficiální brněnskou premiéru v divadle Reduta.

To už byla na tu dobu poměrně událost. V Brně to někdy zafunguje docela rychle, rozšířily se zprávy, že jsme jiní, zvláštní, zajímaví... Bylo nabito a po koncertu následovaly skvělé novinové recenze. Stali jsme se novým objevem, velkým očekáváním a podobně – a to je hodně zavazující.

Hned za měsíc – 1. května 1969^4 – jsme hráli při slavnostním otevření budoucího legendárního Bav Clubu, známého nyní jako Šelepka No. 1.

A pak – 19. června 1969 – jsme už hráli na brněnském Zimním stadionu. Společně se Synkopami 61 a Blue Effectem jako předskokani slavných amerických Beach Boys.

Některé části aparatury jsme si museli obvykle vypůjčit.

To byl docela zvláštní koncert. Beach Boys přijeli na poslední chvíli, navíc jejich velký profesionální mixážní pult, přes který se měly ozvučovat všechny vystupující skupiny, měl americké napájení 110 voltů a nedal se tedy na našich 220 voltů vůbec spustit. Aby se plný stadion uklidnil a koncert se vůbec nějak rozjel, museli Blue Effect odehrát celé svoje vystoupení na vlastní malou aparaturu. Měli ji náhodou s sebou, protože zrovna byli na několikadenní moravské šňůře koncertů po klubech, na které tahle miniaparatura stačila. V hale Zimního stadionu to ale znělo, jako kdyby v rohu hrál malý tranzistorák. Bylo mi jich líto, všichni jsme se na koncert se slavnými Američany moc těšili, tak trochu i kvůli možnosti zahrát si na jejich velkou aparaturu...

Když jsme začínali my, byla už celá výkonná americká aparatura v provozu, někdo sehnal správné trafo pro napájení. Nedávno mi říkal Pavel Pelc, že se dokonce i on shánění náhradního zdroje zúčastnil, a mixpult prý nakonec jel na velkou autobaterii z náklaďáku „erena“.

Protože však po jevišti stále ještě pobíhali američtí technici a neustále něco horečně propojovali, někdo vytáhl Honzovi omylem jeho varhany ze sítě. Ten to ale nevěděl, netušil, že by stačilo je jen znovu zastrčit do zásuvky. My ostatní, baskytara, buben a kytara, jsme už spustili první skladbu. Vyděšeně jsem koutkem oka sledoval, jak se Honza kolem přehnal, zkusil si půjčit na jevišti už připravené synkopácké „matadorky“. To ale byly velmi labilní varhany, jimž se občas ladicí oscilátory hodně rozlaďovaly. To se stalo asi teplem právě teď, a tak byly bez zdlouhavého nového naladění nepoužitelné. Pak jsem ke svému zděšení znovu zahlédl, jak se kolem mě Honza opět šine, tentokrát před sebou tlačil obrovské klavírní křídlo. Odehrál tohle vystoupení prostě na klavír a všechno samozřejmě bylo jinak než obvykle. To je pro kapelu, která hrála svoje teprve čtvrté vystoupení, hodně těžké a napínavé...

Obecně v Brně tehdy vládla opravdu přátelská atmosféra, možná taky tehdy lidi hodně spojoval i pocit jakési společné tiché opozice. Po různých hospodách se scházela velmi široká umělecká obec. Z uměleckého klubu Zlatoroh jsme se dobře znali s výtvarníky, malíři, scházeli se tu i spisovatelé a básníci. Třeba „opravdový komunista“ Jan Novák, to byla skutečně velmi bizarní postavička, ale pravidelně se stavil na skleničku taky třeba Oldřich Mikulášek, Jan Skácel a další. Ve Zlatorohu se odehrávaly nejrůznější happeningy, pomalu se prosazoval i nepřehlédnutelný „gladiátor“ Franta Kocourek.

Na naše koncerty chodila spousta kamarádů, tehdy už úspěšných sportovců, našimi fanoušky i kamarády se rychle stali taky herci-studenti. Tehdy studovala Janáčkovu akademii múzických umění celá dnešní silná herecká generace: Jirka Bartoška, Karel Heřmánek, Jana Švandová, Eliška Balzerová (tehdy ještě Havránková), taky Bolek Polívka... Nižší ročníky zastupovali Mirek Donutil, Pavel Trávníček, Pavel Zedníček, Sváťa Skopal (ten si pak vzal moji sestru) a spousta dalších. Začínalo se prosazovat Divadlo Husa na provázku.

Fotka z každoročního „Vánočního kapříka“ – setkání umělců a sportovců v některé hospodě na Štědrý den. Později se rozrostlo třeba i na 150 lidí. Na fotce z restaurace Bohéma najdete Bolka Polívku, Petra Ulrycha, Frantu Jemelku, Olina Veselého. A taky sportovce – Ádu Pospíšila, Karla Kroupu, Luboše Hrstku a spoustu dalších. Všichni se smějeme, právě zpívá Rudi Kovanda, asistuje mu Franta Kocourek.

Režisérka Eva Tálská si taky všimla toho nového hudebního fenoménu a možná trochu i proto, že jsem měl zrovna kraťoučký románek s Renátou Doleželovou (taky tehdy v Brně studovala JAMU), obsadila mě k ní jako herce do partnerské epizodní role v televizním filmu Pastýřka putující k dubnu podle Robinsona Jefferse. Film byl ale zakázán, skončil nakonec v trezoru a nikdy se nesměl vysílat.

I nám se nakonec podařilo, díky uvolnění drobného podnikání, vydat první EP desku v malém nezávislém vydavatelství Discant. Eva Tálská se spolu s kameramanem Karlem Slachem postarala o výtvarné zpracování obalu, producentem byl Aleš Sigmund. Podobné aktivity se tehdy vyrojily jako houby po dešti. Většina těchto nových podnikatelských subjektů sice vznikala pod hlavičkou nějaké obvodní svazácké organizace nebo Svazu zahrádkářů a podobně, ale umožňovalo to věci do té doby nemyslitelné.

To není nová kapela, je to zas jen nějaké hospodské setkání. Bob Frídl, Bolek Polívka, já a Petr Ulrych.

Po sovětské okupaci se sice pomalu rozjížděl proces normalizace, na mnoha místech ale ještě seděli protagonisté Pražského jara, takže se podařilo dokončit mnoho projektů z krátké, bohužel už minulé svobodné éry. Nová garnitura ale docela rychle obsazovala pozice. Většinou jsme všichni doufali (což se ukázalo bohužel hodně naivní), že to snad nebude na „věčné časy“.

Ještě mohly bigbítové kapely hrát. Ještě jsme nemuseli předkládat svoje texty a scénáře vystoupení cenzuře, ještě jsme nemuseli absolvovat povinné přehrávky před komisí, zatím stále ještě stačilo, že jeden člen měl tzv. kapelnický kurz, který ho opravňoval k zastupování kapely i k přebírání honorářů.

Chtěli jsme dělat něco nového, neokoukaného, rozhodnuti nenechat se svazovat nutností nějakých komerčních ústupků, objevovali jsme a nacházeli nové přístupy, samozřejmě ale limitované naší tehdejší znalostí muzikantského řemesla. Někdy jsme to pak v mladickém svatém nadšení dost přehnali, schválně jsme někdy úplně porušili hudební formu, logický vývoj skladby... Třeba v momentu, kdy by většina kapel z počátečního pomalého tempa stále zrychlovala a přidávala na hlasitosti, my jsme naopak schválně začali rychle a hlasitě, abychom nakonec provokativně překvapili, zpomalili a nakonec „doskomírali“ až k závěru (například ve Zdeňkově písni Snow In My Shoes). Taky jsme se snažili jinak a nově využít všechno, co jsme se naučili ve svých předchozích skupinách. Zdeněk měl největší znalosti hudební teorie, v aranžmá jsme se ale uplatňovali všichni, já jsem se asi nejvíc staral o vokály v tom našem novém pojetí.

Většinu prvních koncertů jsme začínali improvizovanou instrumentální „dvanáctkou“. Sidi to rozjel na basu asi šestnácti takty sám, pak se přidal Zdeněk s bicími, potom Honza s klávesami. Pak jsem nastoupil já s kytarovým sólem, vystřídal jsem několik „témátek“ a v závěru už naznačil motiv následující první skladby. Protože jsme se vzájemně všichni poslouchali, což při podobných jam sessions dnes už bohužel snad ani nebývá zvykem, všichni muzikanti podporovali každé téma právě sólujícího instrumentalisty, měnili jsme tempo i celkové vyznění, až jsme se pomalu propracovali a plynule přešli k první, už regulérní písni koncertu.

Jednou, bylo to myslím ve Světlé nad Sázavou, jsme před vystoupením seděli ve sklepní šatně, vedli řeči o muzice, ale pořád nás rušil nějaký vzdálený hluk. To bude asi větrák, říkali jsme si. Za chvíli nám to došlo. Sidi, aniž by někomu něco řekl, už hrál sám úvodní předehru na basu. Potil se tam už asi deset minut. Dovedete si to představit? Jenom samotná basa pobrblává nekonečných deset minut! Podobné šílenosti jsme pak dělali na vystoupeních často i záměrně.

Ač to moc neumím, občas jsem se pustil i do fotbálku. Moje spoluhráče by mi opravdoví sportovci asi hodně záviděli. Vedle mě klečí legenda Josef Masopust, nade mnou vedle Mirka Donutila stojí Ivo Viktor a Honza Klimeš. Uprostřed herec Jirka Pecha. Úplně nalevo manažer Miloš Bernátek a Bob Frídl. Na druhé straně kouč Karel Kroupa, kousek vedle Franta Kocourek. Pod nimi klečí kytarista polské skupiny SBB Apostolis Antymos. Fotka je pravděpodobně z konce sedmdesátých let.

Třeba taková obyčejná přestávka mezi první a druhou půlkou koncertu. Poslední skladbu první půlky jsme pomalu ztišovali a zároveň se zavírala opona. Celou přestávku za oponou pokračoval slabý hudební „hluk“ a po přestávce jsme zase do pomalu se roztahující opony dokončili stejnou skladbu, zesilovali a pak, jako by se nechumelilo, pokračovali v koncertu dál. Časem jsme pak třeba přestávku vyplňovali „svačinkou s pivkem“ přímo na jevišti, nabízeli i divákům. Prostě takové malé happeningy.

První nahrávky jsme natočili v malém divadelním studiu nové budovy Janáčkovy opery v Brně. Moje máma tehdy pracovala v divadle jako tajemnice uměleckého provozu, tak se to přes ni podařilo domluvit. Jako úplně první jsme nahráli skladbu That´s How Things Go. Už ani nevím, jak to znělo, nahrávka se bohužel ztratila.

Natočili jsme taky pár snímků ve studiu Československého rozhlasu, tak jsme pomalu měli pár nahrávek na takové úrovni, že nás někdo, snad to byl Aleš Sigmund, doporučil do edičního plánu onoho nového malého vydavatelství Discant. Měli jsme už za sebou i nějaká jednání s německou Gechler Agency o zprostředkování nahrávání u firmy Vogue, k realizaci ale nedošlo. Vedle našeho vlastního „progresáckého“ hraní jsme občas v rozhlasovém studiu točili nahrávky pro řecké zpěvačky Marthu a Tenu Elefteriadu. Právě Aleš Sigmund byl jejich kytaristou, kapelníkem, hlavním skladatelem a později i producentem. V té době neměl vlastní fungující kapelu. Mohl sice asi ve studiu použít rozhlasový orchestr Studio Brno, což občas udělal, ale taky chtěl, aby nahrávky zněly a šlapaly skutečně moderně a to mohli takhle natočit jen bigbíťáci.

Obal naší první EP.

Naše první EP bylo tak trochu raritní. Aby se tam vešla hrozně dlouhá, snad sedmiminutová skladba Klíč k poznání, navrhl jsem, aby se deska přehrávala pomalejší rychlostí 33 ot./min. To byla rychlost typická pro LP, pro malou desku to bylo velmi originální. Obal připravil kameraman Karel Slach s režisérkou Evou Tálskou. Odstartovala se tím naše dlouhodobá vzájemná spolupráce s Divadlem Husa na provázku. Natáčeli jsme pro některá představení (Červený smích, Stříbrný vítr) scénickou hudbu, Zdeněk se postupem doby stal přímo kmenovým skladatelem divadla. Oni nám zas později na oplátku pomáhali v našich scénických projektech. Občas jsme nahráli hudbu i pro představení jiných divadel.

První skladby převzaté především od Cream jsme časem nahrazovali vlastními písněmi nebo aspoň „předělávkami“. Často jsme si vybrali nějakou třeba i známější skladbu a přearanžovali ji v duchu „nepozná to ani autor“. Na tom jsme se podíleli různou měrou všichni. Když pak bylo později na deskách aranžmá oficiálně někomu přiřknuto, bylo to většinou tak, že ten, kdo nakonec aranžmá pro archiv gramofonové firmy rozepsal do partitury, byl zapsán jako aranžér. Vlastní skladby nejvíc dodával Zdeněk, ale něco už složil i Sidi a Honza. Já jsem se v té době k vlastní skladbě ještě neodvážil, ale myslím, že jsem se hodně podepsal na několika aranžmá.

V těch prvotních autorských pokusech se vždycky angažovali i ostatní muzikanti a mnohdy velmi ovlivnili celkové vyznění skladby, aniž bychom nějak oficiálně řešili autorské podíly. Myslím, že v té době tak začínala většina slavných skupin, a to i ve světě. Až mnohem později, kdy už šlo o velké peníze, se začaly objevovat mezi věhlasnými muzikanty první autorské spory.

Protože jsem většinou sestavoval playlisty našich koncertů, mám ve svém archivu schovaných ještě pár těch usmolených papírků v originálu. Některé písně jsme si pojmenovali takříkajíc „po našom“ (Čalamáda, Holubi...), takže dnes už nejsem schopen ani identifikovat, o co vlastně šlo.

Někdy na jaře 1969 jsme se zúčastnili bigbítového soutěžního festivalu v Táboře. Vyhráli jsme a za odměnu jsme pak měli ještě zahrát další den na hlavním pódiu velké lidové veselice na Kozím hrádku poblíž Tábora, kdysi tam kázal Mistr Jan Hus. Pódium bylo umístěno na vrcholku jednoho kopce, na stráni protějšího pak seděli posluchači. V údolí mezi svahy seděl zvukař, k němu vedly do mixážního pultu předlouhé kabely od našich nástrojů i mikrofonů nahoře na jevišti. Všechny reproduktory byly umístěné taky jen dole v údolí, namířené na protější svah směrem k divákům. U nás nahoře, na tom malém improvizovaném jevišti, nebyly vůbec žádné reprobedny ani odposlechy, takže jsme prakticky nic neslyšeli. Jenom bicí, nepatrně vlastního zpěvu a to bylo všechno. Zvuk našich elektrických kytar a varhan zněl někde v dálce z reproduktorů v údolí.

Nejen muzikanti si asi dovedou představit, že v takové situaci nelze hrát a už vůbec ne zpívat. Neslyšíte žádný nástroj, není vlastně ani na co naladit zpěv. Bylo to příšerné, spustili jsme tak nějak mechanicky předehru první písně, zvuk našich kytar a varhan zněl sice někde dole v údolí, nahoře ho ale lehce přehlušil zpěv ptáků. Během předehry jsme si mezi sebou stěžovali, že to prostě nejde, že takhle hrát nemůžeme. Pod pódiem se k nám plazil náš manažer Miloš Bernátek, v ruce vějířek asi pěti stokorun. Kluci, já už jsem vyfasoval honoráře... To rozhodlo. Najednou šlo i nemožné. Prostě jsme ty tři písně nějak odehráli. Pak nás vysvobodil po nás vystupující Walda Matuška, Miloš ho ukecal, aby rozjel svoje vystoupení dřív.

Playlist možná právě z onoho koncertu ve Šlapanicích, jehož záznam mi věnoval jeden fanoušek.

V létě v devětašedesátém jsem vyjel s kamarádem asi na tři týdny do Anglie. Ještě to šlo, měl jsem pas s platnou výjezdní doložkou. Zařídil jsem si ji ještě ve „svobodném osmašedesátém“. V závěru našeho výletu jsme seděli v doverském přístavu, kamarád mě přemlouval k emigraci, měli jsme v Anglii docela dobré kontakty, navíc táta byl už rok v Kanadě. Pořád jsem odporoval tím nejsilnějším argumentem, jaký jsem znal: Nemůžu, hrajeme s kapelou 13. srpna v Jihlavě... Jak jsem se pak dozvěděl, ani moji spoluhráči před odjezdem na tenhle koncert moc nevěřili, že se vrátím. No a já jsem se vynořil v Jihlavě před vystoupením, přesně na zvukovou zkoušku, jak bylo dohodnuto. Všichni na mě dost zírali.

Na jevišti v Jihlavě, hned po příjezdu z Anglie.

Po sovětské invazi stál ještě dlouho celý národ v jednom bloku proti okupantům. Především mládež vylepovala protiokupační plakáty, ruští vojáci je zase donekonečna strhávali. Dokonce ještě při prvním výročí, 21. srpna 1969, se demonstrovalo téměř v celé republice. Moc se o tom nemluví, ale v Brně byly represe skoro nejhorší. Ale především, nastala úplně nová situace – demonstranty poprvé nerozháněli sovětští vojáci, ale naše armáda, naši policajti a samozřejmě, jako vždy, nezbytní ochránci socialismu (už nikoliv s lidskou tváří) – všudypřítomné a ochotné kladivo dělnické třídy – suroví, bezohlední a tupí milicionáři.

Celkem pochopitelně jsem se pohyboval celý ten den po Brně, jako ostatně téměř všichni moji vrstevníci. Potkával jsem spousty kamarádů, fanoušků, všichni jsme „Rusáky“ nenáviděli. Okupace zasáhla do života skoro každému.

Kolem poledne jsem se zastavil na chvíli doma, bydlel jsem tehdy čerstvě nedaleko klubu Šelepka. Jako bych tušil budoucí problémy, vzal jsem si s sebou jen doklady, sto korun a vracel jsem se tramvají zpět do centra. Právě jsem vystoupil z tramvaje, když se kolem přehnal dav demonstrantů, pronásledovaný oddíly policie a milicionářů. Milice byly tehdy ozbrojené komunistické dělnické jednotky, zřízené ve většině větších továren, připravené bránit se zbraní v ruce socialistický režim. Milicionáři byli mnohem agresivnější než policajti, konečně si mohli svoji příležitost plně vychutnat, někteří si prý i přes zákaz dokonce vzali ostré náboje.

Vracející se policisté a milicionáři se na mě vrhli: To je ten, co po nás házel kameny... Vysvětloval jsem, že jsem právě vystoupil z tramvaje, v ruce jsem držel jízdenku s časovým označením, nepomohlo nic, zatkli mě a odvezli na nejbližší služebnu. Tam mě zmlátili poprvé až do bezvědomí.

Zatčených pomalu přibývalo, v podvečer nás převezli policejním autobusem do brněnské věznice v Bohunicích. Z autobusu, připoután pouty k železnému madlu sedadla, jsem viděl hořící barikádu u Univerzitní knihovny a stále ještě pokračující pouliční šarvátky.

Ve věznici jsme museli běžet dlouhými chodbami, asi dvousetmetrovou cestou, na které stáli po metru policajti a mlátili nás obušky. Jeden zatčený omdlel, tak jsem ho táhl po zemi za sebou. Tím jsem se natolik zpomalil, že jsem ran dostal dvojnásobek. Konečně nás rozdělili asi tak po třiceti lidech na jednu celu, určenou původně pro pět lidí. Nemohli jsme si tedy ani sednout, mohli jsme jen stát těsně jeden vedle druhého. Měl jsem zlomená tři žebra a otřes mozku, tak mi bylo hodně špatně. Do toho nám bachaři přinesli staré vojenské deky, zřejmě prosypané slzným práškem, špatně nám bylo brzy všem, všichni slzeli, kašlali, zvraceli.

Od rána nás po jednom začali předvádět k výslechům. Zraněné formálně prohlédl lékař, v mém případě přece jen trochu zpozorněl, byl jsem úplně celý modrý od bití. Překvapivě ale jen doporučil vyšetřovateli nechat mě ve vazbě, než viditelné pozůstatky bití odezní. Vyšetřovatelé vedli výslechy stejně formálně – byli jsme pro ně všichni jasní viníci.

Po prvním dnu začali propouštět nejkřiklavější omyly. V sousední cele byla například část francouzského reprezentačního týmu cyklistů i s koly, v Brně v těch dnech probíhalo nějaké mistrovství. V cele se mnou byla taky jedna starší paní, zatkli ji, když se vracela s plnými taškami z nákupu, byl tu i pán, kterého vytáhli zpod auta, které na ulici opravoval, a další podobné případy, všechny by byly za jiných okolností docela legrační, jako vystřižené z Haškova Švejka... Kolaborující vláda rychle a účelově odsouhlasila tzv. pendrekový zákon, podle kterého bylo možné zatčené držet prakticky bez udání důvodů ve vazbě až tři týdny. Byl jsem asi jeden z prvních, na koho byl tento zákon uplatněn. Během týdne se přeplněná věznice trochu vyprázdnila, uvězněných nás zůstala snad sotva desetina. Každodenním převáděním do jiné cely jsem se někdy dostal i mezi normální vězně, nejen politické. Tak jsem třeba naučil jednoho padesátiletého romského zlodějíčka trochu číst a psát, v cele se prakticky nedalo sednout, tak vše probíhalo vestoje. Taky jsem se pomalu učil vězeňskému řádu, sednout se smělo, ale jen na židli a ta byla zpravidla v cele pro pět jen jedna, tak vždy patřila nějakému stařešinovi. Nesměl jsem mít například vyhrnuté rukávy, každý drobný přestupek byl potrestán několika ranami obuškem. Erární vazební oblečení jsem dostal až těsně před propuštěním, do té doby jsem byl stále v tom jednom oblečení, v kterém jsem přišel. Koupání – jednou týdně, to bylo přímo zvrhlé – museli jsme nazí běžet po dlouhých chodbách z cely do koupelny. V ten den měly službu vždycky zásadně jen bachařky. To byly většinou sadistky, které mlátily mokrá nahá mužská těla obušky vysloveně s radostí.

Usnesení prokurátora o mém vzetí do vazby.

Holení – myslím, že to bylo ve středu. S hrůzou jsem hleděl, z které strany chodby to začne. Holič měl snad na celé patro jen jednu žiletku. Když začal ze vzdálenější strany, rval mi pak kůži úplně tupou žiletkou.

Když jsem v den zatčení nepřišel domů, snažila se prý moje matka zjistit, co se mi stalo. Nakonec jí na policii oznámili, že jsem byl zatčen a odvezen transportem na Slovensko. Přes nějaké známé se pak dostala k informaci od prokurátora, dostanu prý tak tři, čtyři roky...

To mi opakovali ve věznici pořád dokola taky a bylo to dost zničující. Vyšetřovatel mi sdělil, že mám podle zákona právo na písemné odvolání proti vazbě. Když jsem tedy žádal tužku a papír, donesli ji až v den, kdy lhůta k odvolání vypršela. Tak to dělali úplně se vším. Naštěstí jsem měl při zatčení u sebe tu stovku. To mi umožnilo objednat si ve vazbě aspoň nějaký tabák, cigaretové papírky, kartáček na zuby a podobně, nakonec jsem ale stejně všechno dostal slavnostně až v den propuštění. Do té doby jsem kouřil třeba trochu slámy ze slamníku, zabalené do toaletního papíru, občas se mi podařilo na cestě k výslechu sebrat z podlahy nějaký nedopalek. Většinou mě sice potrestali několika ranami obuškem, ale „vajglík“ jsem už měl v kapse. Taky jsem vykšeftoval s „normálními“ vězni svůj benzínový zapalovač. Rozložil jsem ho na nejmenší součástky a každou jsem měnil za pár cigaret. Tomu předcházela chvíle dohadování ceny pomocí vězeňské morseovky na topení, potom se to házelo z okna do okna takzvaným koněm. To byla ponožka na provázku spleteném z vláken vytahaných třeba z prostěradel. To už jsem pochopil, že nesmím nic žádat oficiálně, za peníze ale lze přes bachaře dostat ve vězení téměř všechno. Třeba jeden Jugoslávec prodával už tenkrát ve vězení marihuanu úplně bez problémů.

Nakonec jsem se dostal ven jako jeden z posledních, venku začínal studený podzim, já měl na sobě své letní oblečení, byla mi zima, ale byl jsem šťastný, že jsem na svobodě. Tabák a vše ostatní, co mi ráno dovezli za tu moji stovku, jsem tam nechal těm zlodějíčkům.

Čekal mě ještě samozřejmě soud. Tvrdé potlačení demonstrací ale přineslo do společnosti změnu. Všude už byl cítit strach a obavy, normalizace se rozjela naplno. Naráz byla změna cítit i vidět úplně všude. Pomalu zase mizela i ta „krása bez závoje“, noviny byly znovu úplně nečitelné...

Najednou jsem nemohl sehnat ani advokáta, který by mě zastupoval. Nakonec se jeden odvážný našel, soud jsem vyhrál, nic mi nedokázali. Kamarádi a moji svědci Franta Jemelka a Radek Rettegy mluvili u soudu jako kniha, popsali mě jako naprostého beránka, Bernátek za mě složil společenskou záruku.

Přesto jsem se musel následující roky před každým srpnovým výročím dostavit na svůj policejní okrsek. Tam nad mým osvobozujícím rozsudkem vždycky mávli rukou, nepřátele režimu prý stejně jednou dostanou. Na dny výročí jsem měl po mnoho let vždy nařízené domácí vězení. Asi po deseti, dvanácti letech, když mě na okrsku naprosto opilý policista při tomhle každoročním srpnovém vyhrožování chtěl na místě zastřelit „jako na útěku“ – a to už bylo asi moc i pro jeho kolegy – tahle pravidelná šikana konečně ustala.

Ačkoliv oficiálně netrestaný, přišel jsem taky o pas. Soudruh náčelník na pasovce si důvod rychle našel. Jednak jsem byl synem emigranta a pak – objevil v mém pasu vstupní razítko anglické pasovky z doby mého nedávného výletu do Anglie.

Vy jste chtěl emigrovat, zahřměl rozčileně. Vysvětloval jsem, že to razítko, na kterém bylo napsáno „imigration office“, je běžné vstupní razítko, mají ho všichni návštěvníci Británie. Ne, tady máte jasně napsané imigratijón ofice, vyslovoval blbě neanglicky, takže je naprosto jasné, že jste chtěl emigrovat!

Bez pasu to bylo především pro muziku hodně nepříjemné, většinou jsem tyhle svoje problémy raději tajil i před kamarády a spoluhráči, bál jsem se, že se mnou nikdo nebude chtít hrát. Tenhle můj cejch se potom čas od času vynořil při nejrůznějších kauzách, když jsem měl nějaké potíže s muzikou, texty apod. Už nebylo ani jasné, jestli mám soukromé problémy kvůli muzice, nebo problémy s muzikou kvůli soukromí, byla to prostě taková schizofrenie. Všechny ty moje problémy nakonec odešly až se sametovou revolucí… Ale tátův pohřeb, šance v mladém věku poznat svět a cestovat, staří kamarádi, promarněná zahraniční turné a spousta dalších věcí už jsou dávno nenávratně pryč. Nedohoním to, i když se teď hodně snažím...

V době mého uvěznění hráli kluci asi tři vystoupení beze mě. Zaskočil za mě saxofonista Igor Vavrda a později odehrál pár písní taky kytarista Vláďa Severa z kapely FGB Stellars. Jedno z těch vystoupení beze mě bylo v Kroměříži. Když jsme měli později, při návratu z koncertu v plzeňském „Pekle“, havárii a já zůstal s rozbitou hlavou pár dní v nemocnici, jeden z následujících koncertů – opět beze mě – byl zase v Kroměříži. Do třetice jsme tam potom na další koncert pro sněhovou kalamitu nedorazili vůbec. Myslím, že tam dodnes nevěří, že jsem vůbec někdy hrál s The Progress Organization...

Zahráli jsme si na skvělou aparaturu anglické Cressidy.

V listopadu 1969 se konal v Bratislavě 1. slovenský beatový festival. Hrála tam spousta slovenských kapel, vzpomínám například na Modus s tehdy snad šestnáctiletým „Mekym“ Žbirkou. Hlavním hostem festivalu byla anglická kapela Cressida^5.

Při našem vystoupení jsme měli zase jednou možnost zahrát si na opravdovou profesionální aparaturu slavných Britů. Měli jsme ohromný úspěch a myslím, že nám tohle vystoupení na Slovensku hodně pomohlo a otevřelo dveře. Druhý den jsme hostovali jako velké překvapení festivalu ve slavném bratislavském „vysokoškoláku“. V Lidové demokracii pak použila kritička Radka Machová poprvé ono později občas citované „...brněnská skupina Progress Organization, která je svými vokály u nás zatím nedostižná“.

Dalším významným krokem dopředu a velkou pomocí pro nás se stala dvě vystoupení v Praze. 7. března 1970^6 jsme hráli v Music F-clubu na Smíchově a hned druhý den v Radiopaláci. Zahrát si v těchto slavných pražských sálech, to už bylo opravdu něco.

Novinová zpráva o slovenském festivalu.

Jednou jsme se Zdeňkem zůstali po koncertu v Music F-clubu na noc v Praze. Chtěli jsme ráno vyrazit „dobývat“ Prahu na nějakých kulturních institucích. Ještě v noci jsme zašli do New Clubu ve Vršovicích, sloužil tehdy jako zkušebna Blue Effectu i dalších kapel. Večer to ale fungovalo jako klub, za barem stával Dádík Sodoma, bratr zpěváka Viktora. Později jsme se rozhodli, že přespíme na Kampě na lavičce. Ráno nás probudil nedaleký hluk. Rozespalí a celí pomačkaní jsme se šli podívat, co se děje. O kousek dál se scházeli členové shodou okolností právě Blue Effectu s nějakým módním fotografem k oficiálnímu focení. Byli všichni umytí, načesaní, pestře oblečení, vyspaní a usměvaví – a za křovím my dva promrzlí pobudové...

Z koncertu v pražském Radiopaláci.

Do brněnských klubů jezdili občas hostovat pražští diskžokejové, mezi jinými i naši kamarádi Ondřej Konrád nebo Petr Sís. Byli tehdy také pravidelnými dopisovateli „Áčka“. Oficiálně se to jmenovalo Aktuality Melodie a byl to takový rychlejší a mladší bratr již respektovaného „velkého“ časopisu Melodie. Ondřej pozval na náš koncert do Radiopaláce Hynka Žalčíka, uznávaného producenta Supraphonu. Hynkovi se naše vystoupení líbilo – příslib našeho prvního supraphonského alba se pomalu nořil z mlhy... Samozřejmě, nic tehdy nešlo zase tak rychle. Natáčet se začalo až 3. ledna 1971.

Přibližně půl roku před samotným natáčením desky jsme se s kapelou dostali do jakéhosi krizového bodu. Uvědomovali jsme si, že sice docela často vystupujeme, ale ne tak často, aby nás to uživilo. Koncerty mají úspěch, ale pokud se budeme chtít dále rozvíjet, nemáme k tomu především patřičné kvalitní nástrojové vybavení.

Protože Miloš Bernátek už svoji manažerskou práci moc nestíhal, věnoval se především svým rozvíjejícím se klubům, pokusil jsem se situaci zlepšit přizváním nového manažera.

Láďa Vostárek (mnohem později známý především jako textař Katapultu) žil sice v Praze, vzájemný kontakt nebyl tedy tak intenzivní jako s Milošem, ale zdálo se nám, že by to právě pražský manažer mohl někam posunout. Bohužel se ale nic výrazně nezměnilo. Možná právě proto, že všechno řídil z Prahy. Dokonce jsme se párkrát už chystali vyjet na koncert a v poslední chvíli nás zastavil jeho telefonát, že zapomněl domluvit dopravu, něco nebylo dohodnuto úplně správně nebo to prostě „jen tak padlo“.

Navrhoval jsem, abychom vzali na nějaký čas zahraniční angažmá v nějakém rakouském nebo německém baru a na aparaturu si tam vydělali. V té době to byla pro muzikanty poměrně schůdná cesta ke slušným výdělkům. Pokud si nezvykli na tenhle příjem peněz natolik, aby se pak už nemohli vrátit k tvůrčí koncertní práci, byla to jedna z dobrých možností dostat se taky na chvíli ven z toho stále se utahujícího normalizačního režimu. Láďa Vostárek dokonce přišel s nějakým šíleným projektem, v kterém jsme měli odjet do barů až v Kuala Lumpuru v Malajsii!

Honza ale ještě dodělával školu, já sice taky, ale byl bych studia přerušil. Myslím, že nakonec vše rozhodl skoro nechtěně Zdeněk. Měl v té době už delší trvalý vztah se svojí budoucí ženou Lenkou a v srpnu 1970 se brali. K tomu je samozřejmě nutné i stabilnější ekonomické zázemí, než může poskytnout občasné hraní s rozjíždějící se rockovou kapelou. Ne že by ho někdo k něčemu nutil, ale Zdeněk byl vždycky dost zodpovědný člověk...

Určitě řešíme nějaký velký muzikantský problém. Fotka ze Šelepky (Pavel Váně, Marian Varga a Jan Sochor).

Zkrátka – před prázdninami 1970 už bylo rozhodnuto. Jakýsi rozchod možná na neurčitou dobu, samozřejmě v přátelském duchu. Honza, Zdeněk a Sidi nastoupí v nové sezoně jako členové Skupiny Aleše Sigmunda (jeho skupina Vulkán se v červnu 1970 rozpadla), doprovázející už poměrně úspěšné popové zpěvačky Marthu a Tenu Elefteriadu. To určitě znamenalo lepší honoráře i stabilnější výdělky.

Já jsem nakonec vzal „lano“ do bratislavského Collegia Musica Mariana Vargy, tak jsem mohl ještě pokračovat v progresivní rockové muzice. Jejich kytarista Rasťo Vacho se chtěl naplno věnovat vysokoškolskému studiu. S myšlenkou, že bych za Rasťa mohl nastoupit já, přišel můj letitý kamarád, baskytarista Collegia Fedor Frešo. Ještě v dobách Soulmenů jezdili často s Dežem Ursínym do Brna a s oběma jsem se hodně spřátelil. Dežo měl v Brně jednu dobu velmi vášnivý vztah se svou téměř osudovou láskou Katkou, byl v Brně velice často a většinou on i Fedor přespávali u mě. Fedor chtěl taky rozšířit dosud převážně instrumentalistický charakter vystoupení Collegia o můj zpěv.

Collegium Musicum (Marian Varga, Dušan Hájek, Pavel Váně, Fedor Frešo).

Nedávno mě ale překvapil Honza Sochor názorem, že jsem prý snad napřed oznámil nástup do Collegia já a následně proto oni, tři sirotci, šli k Aleši Sigmundovi. Myslím, že by mě mohla těšit taková nenahraditelnost, ale jsem si docela jistý, že jsem sice první nabídku od Collegia dostal už někdy v květnu 1970, ale definitivně jsem souhlasil, až bylo jasné, že se kluci rozhodli pro nástup k Alešovi.

Poslední koncert The Progress Organization se konal 17. června 1970^7 v Novém Boru. Pak jsme se oficiálně rozešli.

Naše přátelské osobní vztahy samozřejmě pokračovaly dále a my jsme si vlastně nějaký rozpad kapely ani neuvědomovali. Bylo to pro nás spíše takové odsunutí společného koncertování na neurčitou, pozdější dobu.

Proto jsme si spolu samozřejmě rádi zahráli na vánočním klubovém koncertu na Šelepce těsně před Štědrým dnem, 23. prosince 1970. A taky už jsme měli termín společného natáčení LP desky The Progress Organization: Barnodaj. Bylo to hodně zvláštní. Poprvé bude brněnská skupina natáčet regulérní LP desku – a vlastně už neexistuje.

***

Petr Gratias:

Pro každého hudebníka, který byl nucen oželet svou osobní svobodu a povinně nastoupit základní vojenskou službu, znamenalo citelné odtržení od muzikantského života malou katastrofu. Jak se tobě a vlastně vám ostatním podařilo vyhnout odvodní povinnosti? Nebo byli brněnští The Progress Organization svými „modrými knížkami“ derivátem pražských Blue Effect?

Pavel Váně:

Dvouleté vojenské odtržení od hudebních kontaktů doma většinou opravdu znamenalo konec s muzikou. Asi všichni hudebníci tedy uvažovali o modré knížce už dávno před Blue Effectem... Nehledě na to, že jsme byli všichni tak trochu pacifisti, bylo to prostě téměř povinné. Kdo chtěl hrát a později se tomu i věnovat profesionálně, musel si to s vojnou nějak vyřešit. Skoro všichni se nějak snažili, občas dokonce blížící se hrozbu nástupu na vojnu před ostatními tajili. Nakonec i moje první poloprofesionální příležitost u Synkop souvisela s náhlým odchodem Pavla Pokorného na vojnu. A hit Válka je vůl („válka“ se v brněnské hantýrce říkalo vojně) jsem nazpíval taky dávno před vznikem Blue Effectu. Já jsem byl tehdy tak přesvědčený, že na vojnu prostě nemůžu jít za žádnou cenu, tak moc jsem si věřil, že jsem dokonce ani na vysoké škole nenastoupil na vojenskou katedru, která zaručovala, že bych po studiu mohl jít jen na jeden rok mnohem pohodlnější vojenské služby. Riskoval jsem raději ty dva roky, nejen pro svůj pacifismus; tuhle armádní zelenou nesvobodu jsem tak nenáviděl, že bych asi nesnesl ani tu většinou formální katedru.

Už si ani nepamatuju, jak to přesně měli v té době moji spoluhráči. Ale pokud si vzpomínám, Sidi měl tzv. zelenou občanku, jako cizinec tedy na vojnu nemusel. Zdeněk měl jako malý kluk dětskou obrnu (je úžasné, že po téhle dětské nemoci mohl vůbec hrát), ale pro modrou knížku se to tenkrát samozřejmě moc hodilo. Honza měl různé zdravotní problémy od mládí, tak toho taky využil. Já jsem byl zdravý jak řípa, tak mi zbývala jediná možnost – nějaké psychické problémy, takzvaná „pakárna“. Tahle moje velká hra o modrou knížku byla vlastně trochu paradoxem. Studoval jsem tehdy psychologii, nebyl tedy pro mě velký problém najít si nějakou bezpečnou diagnózu, ale zároveň to asi muselo být i dost podezřelé. V té době bylo totiž simulování nějaké psychické nemoci jedním z nejčastějších pokusů o únik z vojny. Pamatuju si na případy, kdy moji kamarádi, naprosto neznalí skutečných průvodních jevů psychických nemocí, to před „lampasáky“ hráli tak naivně, že dokonce některý z nich tu modrou knížku nakonec dostal, nikoliv kvůli nemoci, ale za svoje úžasné herecké výstupy. V každém případě pak ale mívali všichni majitelé knížek „na hlavu“ problémy například s řidičským průkazem a podobně.

Pečlivě jsem si prostudoval možnosti a našel jednu diagnózu, která se na mě hodila, obvykle se uznávala a přitom u ní nehrozily tyhle vedlejší problémy. Měl jsem k tomu taky reálné předpoklady, několikrát jsem utrpěl otřes mozku. V devětašedesátém v kriminálu a předtím párkrát při nějakých havárkách (taky s The Progress Organization na cestě z Plzně). Tak se mi to nakonec podařilo. Modrou knížku jsem dostal až těsně před povolávacím rozkazem k nástupu u dělostřelců v Českých Budějovicích. Holt byla to hodně riskantní hra, ale povedla se.

Petr Gratias:

Musím konstatovat, že skladba Klíč k poznání, kterou napsal Honza Sochor, byla pro mě od prvního poslechu velmi podmanivá svou atmosférou. Podle mého názoru se zde spojoval progresivní rock s psychedelií. Vokální stavba a dynamické odstíny varhan skutečně mohou přivolávat Vanilla Fudge, ale já jsem ucítil z této skladby zvláštní vibrace, které mně v daném prožitku jiná skladba v československém prostředí nezprostředkovala. Nebyla to kompozice zrovna do hitparád, ale spíš pro koncentrovaný poslech. Pianissimo a fortissimo, téměř strašidelné zvuky a bloudivé nádherně vystavěné vokály. Když si k tomu ještě člověk poslechl existenciálně laděný text Františka Jemelky, zmocňovaly se ho nepopsatelné pocity. Zvuková úroveň skladby sice byla dost matná, ale v té chvíli to nevadilo. Jak vlastně skladba vznikala a jaký k ní máš dnes vztah?

Jan Sochor:

Samozřejmě, že tato píseň zaujímá v mém životě zvláštní místo. Byla složena v době, kdy jsme byli ovlivněni Vanilla Fudge a Cream. Byla to první skladba, kterou jsem v rámci The Progress Organization jako autor hudby zkomponoval. Výběr textaře Františka Jemelky nebyla žádná náhoda – viz jeho tehdejší blízký vztah k psychedelickým a i jinak „ustřeleným“ básníkům, například k anarchistickému Františku Gellnerovi.

Aranžmá jsme vytvářeli ve sklepě Dělnického domu v Brně-Maloměřicích, předělaném na jakýsi ďábelský bar. Zároveň to byl sklad stolů a židlí shora z hospody U Jendy. Uprostřed toho harampádí trůnilo křídlo v katastrofálním stavu, takže se s ním nedalo ani pohnout, aby se nám úplně nerozpadlo. Hrát se na něj bohužel nedalo. Zamyslím-li se nad aranžmá, musím se pousmát a konstatovat, že jsme do první písničky vmontovali snad všechny prvky rockové hudby. Handicapováni nedokonalými nástroji, jako byly moje varhany značky Combo, kdy v rozhodné chvíli dokonce některé klapky nehrály přes basovou aparaturu (kterou jsme nazývali „rohožka“, protože ta velká bedna se v zájezdovém autobusu nikam jinam nevešla).

Na druhé straně – při natáčení vlastní písničky se odehrávaly různé věci, kterým bylo těžko uvěřit. Například nám jeden náš známý slíbil, že když necháme ve studiu Janáčkova divadla během naší nahrávací frekvence nahrát pár písní jeho kapelu, kterou právě „manažeroval“, sežene spoustu peněz a všechny náklady zaplatí. Zpočátku to taky tak vypadalo. Taxikářům platil horentní sumy jen za umístění cedulky v jejich voze, že vozí jeho kapelu. To už nám začínalo být hodně podezřelé, a když ho pak přímo ze studia odváželi na psychiatrii – prostě se úplně zbláznil – dozvěděli jsme se, že je tam už dlouho stálým pacientem.

Také mě drželo v jistém napětí, že se natáčí v Janáčkově divadle – symbolu umění pro mne a celou moji rodinu. Pamatuji si, že jsem si říkal: To kdyby věděl můj taťka! Ten byl bohužel v té době asi dva roky po smrti.

Originál textu Franty Jemelky k písni Klíč k poznání.

Když jsem se v roce 2010 při příležitosti vydání mého autorského alba Reminiscence po dlouhých letech touto písničkou zabýval, ukázalo mi nekompromisní zrcadlo hudebního dění, že v aranžmá bylo dáno více plochy vedlejším hudebním útvarům než vlastní zpívané části, kde dokonce chybí refrén! Ovšem právě všechny ty tajemné předehry, sborové části, psychedelická rozháranost a dohry dělaly ten muzikantský „ksicht“, tu tvář skladby. V mé úpravě z roku 2010 se některé části „ztratily“ – v souladu s mým nynějším hudebním cítěním. Protože jsme na aranžmá této skladby se Zdeňkem, Pavlem a Sidim pracovali postupně na zkouškách, dá se říci, že skladba je zobrazením celkového myšlení celé skupiny, celých The Progress Organization – podotýkám, že z roku 1969.

Že skladba není žádným mainstreamovým milníkovým elementem, nám bylo jasné už tenkrát – a vlastně to byl náš cíl, hrát jinak než ostatní. A tak zůstal Klíč k poznání takovou Popelkou v koutě – bez šťastného sňatku s princem. Ale já jsem přesto rád, že vznikl.

Petr Gratias:

Vzpomeneš si, jak na premiéru The Progress Organization reagovali v Praze místní hudebníci? V Praze byly známé Synkopy 61, díky sourozencům Ulrychovým Atlantis a také Vulkán s Marthou a Tenou Elefteriadu. A najednou do hlavního města přijela nová nekomerční hudební jednotka...

Pavel Váně:

Vůbec netuším, tehdy se vedly konkurenční boje mezi kapelami dost nesmiřitelně. Ale vzhledem k tomu, že celá naše domácí hudební scéna byla docela malá, většinou jsme se dost dobře znali a pražští muzikanti byli často naši kamarádi, tak jsme se i rychle dozvídali, že se někde něco nového chystá. Lze tedy jen odhadovat, že když se našlo tolik lidí, kteří v té době psali pro nějaké časopisy nebo prostě pracovali v hudební sféře a byli nám hned po těch pražských vystoupeních ochotni pomoci, že to asi nebylo špatné.

Petr Gratias:

Vrátím se ještě k tvému výletu do Anglie. V létě 1969 v Londýně startovalo hodně později slavných a dodnes uznávaných kapel. Navštívil jsi nějaké místní kluby nebo koncerty open air? Jak na tebe působilo londýnské bigbítové prostředí ve srovnání s Prahou, Brnem a Bratislavou?

Pavel Váně:

Londýn byl samozřejmě pro mě velký šok, to se ani nedalo se zdejším hudebním životem srovnávat. Snažil jsem se toho využít co nejvíc, ale měl jsem na to strašně málo času i peněz. Pár klubů jsem navštívil, viděl určitě i pár začínajících, později slavných kapel. Například první koncert Yes v Marquee nebo už docela známé Pretty Things a další. V té době tam ale hrála nějaká skvělá kapela snad v každé hospodě. Bohužel mi jen o pár dní uniklo slavné vystoupení Rolling Stones v Hyde Parku^8.

Petr Gratias:

Tvoje zatčení a následná duševní i fyzická trýzeň v bohunické vazební věznici musely být pro mladého dvacetiletého kluka traumatickými zkušenostmi. Tvoje vyprávění se čte málem jako kniha Motýlek od Henriho Charrièra. Jak dlouho ti trvalo, než ses té děsivé noční můry kriminálu a surové policejní zvůle zbavil?

Pavel Váně:

Dnes už vzpomínám jen na to dobré, většinou se snažím uvažovat pozitivně. Beru to jako takový dobrodružný zážitek, rychlé nabytí úplně nové zkušenosti, za kterou mnozí zaplatili mnohem víc. Nakonec – komu se podařilo poznat kriminál zblízka za tak relativně krátký čas a ještě z toho vyjít s oficiálním rozsudkem „nevinen“? Vždycky už ale budu jinak rozumět třeba i vězeňským scénám ve filmech...

V podstatě mnohem hůř než samotný pobyt ve vězení jsem později snášel ty každoroční předsrpnové povinné návštěvy na policejním okrsku. Z těch jsem měl časem docela hrůzu. Měl jsem prostě strach, že to nikdy neskončí, nikdy už nemůžu nic plánovat, protože se tyhle problémy zase vynoří v nějaké nové podobě bez varování kdykoliv, dnes, zítra, v budoucnu. Občas se mi pár situací vrací ve snech, třeba jak nás policajti ženou z náměstí, odbočím do slepé ulice a nemám dál žádnou možnost úniku, nemůžu se pohnout... Ale pořád si uvědomuju, že mnozí jiní odnesli všechny ty šílené komunistické represe daleko hůř, pro mě to byla jen docela malá, krátká zkušenost. I když, takový ten nejasný, všudypřítomný, věčný strach ve mně přežíval až do devětaosmdesátého roku. No snad už je to pryč, ale já budu před rudou barvou pořád ve střehu...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V erbu Progres.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.