Předmluva - Očima Jindřicha Bláhy

Poděkování Veronice Soukenkové.

Rád poznávám lidskou stránku tvůrce, jeho dílo mě zajímá a jeho životopis je pro mne stejně okouzlující jako jeho dílo. Nesouhlasím nikdy s těmi, kteří tvrdí, že jim stačí dívat se jen na dílo. Při pořádání výstav mě jednoho dne navštívila usměvavá štíhlá blondýna a představila se - Veronika Soukenková a že mi nese obrázky. Obrázky položila na stůl v mém ateliéru a povídá „bohužel je nemám adjustované“. Dívám se na obrázky, formát byl zcela komorní tj. malý a jeden z nich mi okamžitě padl do oka. Byl to malý akryl v jedné barvě a představoval skupinku kachen na rybníku, z kterého trčely pahýly stromů a rákosí. I když byl jednobarevný, vypadal velice barevně. Obrázky jsem adjustoval a vystavil na výstavě. Následovaly jiné výstavy a Veronika Soukenková přinášela jiné více pozoruhodné obrázky, až při jedné takové výstavě se představila jako přednášející na úvod vernisáže. Přednesla básně jakéhosi místního básníka a její přednes vzbudil značnou pozornost. Uběhl nějaký čas a od Veroniky Soukenkové jsem obdržel pozvánku na její veřejný přednes. Začala přednášet svoje vlastní básně - byl jsem ohromen, protože teprve nyní jsem jasně uviděl její obrázky plné něžné a krásné poesie a doufám, že i všechny přítomné, kteří v ten čas tam byli - zasáhlo hřejivé slunce.

Jindřich Bláha
výtvarník

Tak, jak jde čas

Jak jde čas - tak já jdu s ním.
Neztrácím se,
mám hlavu zdviženou,
oči zpříma hledí.

Tak, jak jde čas - já jdu s ním.

Zvedne se vítr,
sklouzne na zem list,
zaševelí, zavoní,
zase letí pryč.
Jak dlouho létá?
Kolikrát už spad!

Jak jde čas - tak já jdu s ním.

Rozletí se a jde dál,
putuje tak napořád.
Ujde ještě mnoho mil,
zachytí hodně chvil.

Zůstane tu stále.
Já půjdu s ním až na konec,
kdy vyprší můj čas.
On půjde dál,
já zůstanu spát
a snít svůj věčný sen.

Ne nebojím se - mám jen strach!

Tak, jak jde čas - já jdu s ním.
Až jednou zastavím se,
on půjde dál…
Co tedy s tím nadělám!
Když závidím mu velice…

Hlučná samota

Jsem sám a zklamaný!
Oči mé těkají po stěnách,
v hlavě huláká ozvěna.

Ten rámus zní mi stále v uších,
už tolik dní a tolik nocí,
nepřestává - křičí dál,
jako doma ve skalách!

Prostoupí mnou mizerné pocity,
krev valí se v žilách jako lavina,
srdce mé náhle volá:
- přišel jsi o blízkého člověka ...

Nevěřím, už nevěřím!

Zamknu své komnaty,
půjdu do zahrady
pozdravit slunce,
usmát se na děti,
přivonět ke kytce,
pohladit motýly.

Touha

Je večer,
vzácné ticho,
světla ospale mžourají do oken.
Svíčka zhasla,
obláček kouře se rozplynul.
Hlavou se myšlenky honí
jedna za druhou - nestíhám je.
To nevadí, namlouvám si.
Ještě je čas!
Ale poznám to sám?
Dívám se do ticha,
snažím se poslouchat - očima, ušima, doteky ...

Oheň v krbu vesele tančí,
máš rád jeho vůni i teplé doteky.
Dlaně se spojily,
prsty pronikly do těla.
Je vzácné ticho,
snáší se shůry,
pomalu padá a studí na kůži.

Malování

Maluju pozpátku,
maluju pohádku,
maluju sen,
co vznáší se nad víčky,
ve tvářích dělá dolíčky.

Maluju duhu,
maluju list - co pak ty o mně víš!

Maluju slunce,
maluju děti,
maluju motýla,
jak k nebi letí.

Maluju lásku,
maluju bolest,
maluju srdce - to nemá kam utéct.

Maluju pozpátku,
maluju pohádku,
maluju sen,
který už odešel.
Odešel, zabloudil,
přespal snad jinde!
Zůstaly obrázky,
zůstali lidé.

Maluju pozpátku,
maluju pohádku
a věřím na dobré chvíle.

Ztracená

Jak bludný Holanďan,
toulám se hlubinami času.
Blankytnou oblohou,
putuji krajinou.

Putuji pustinou,
lesem i lučinou.
Zoufale hledám v kapičkách rosy
všech lidiček ztracené oči.

Hledám a nacházím,
ztrácím a odcházím,
úsměv se rozzáří,
jak štěstí přichází.

Střípky

Hledám po kapsách střípky lásky,
hledám po kapsách střípky štěstí.
Ostří hran bodá mě do prstů,
snažím se poskládat barevnou paletu.

Probudit touhu,
oprášit vzpomínky,
načechrat vlásky,
a vyhladit vrásky.

Vykouzlit úsměv na tváři,
utišit myšlenky,
rozzářit oči,
srdce rozbušit,
tolik nebušit.

Sestavit, poskládat,
přitom se nehádat.
Nebo je lépe začít znova
a střípky raději schovat!

Sluneční svit

Sluneční svit teď pohasíná,
srdce mé je v rozvalinách.
V rozvalinách a v bodláčí,
kde se nikdo netlačí.

Kráčeje vřesovištěm,
utrápen a osamocen,
přemýšlím, zda smysl má,
přehrabovat se v záhadách.

Srdce schovalo se zpátky,
do nedobytné skořápky.
Tam bude v klidu spát,
nedá se ničím zmást.

Sluneční svit už pohasíná,
srdce mé je na pochybách,
na pochybách a ve zmatku,
kdo rozluští tuhle hádanku!

Letní

V korunách stromů,
vánek si pohrává,
slunce rozdává úsměv do kraje.
Posečené louky mávají na tebe,
obilí zlátne v medové náladě.

Vůně je úžasná,
nálada omamná.
Letní čas přivane
bosé nohy na vodě.

Večer pak vykouzlí
mé hvězdné souhvězdí.
Hvězdy ty vědí,
co se má stát,
že žít a hledat se musí stále dál!

Obloha září,
temnota se nad zemí sklání.
Je noc a všechno spí,
jen listy tiše ševelí.

Jezerní píseň

Modravé jezero s ozvěnou v dáli,
vypráví příběh veliké lásky.
Vlnky se předhání
v tom tichém bádání.
Hřejivé pláže
vyhlíží plaše,
když rybáři spolu hovoří tiše.
Bojí se vzpomínek od skal i od kytek.
V modravé dáli
ty oči jí září
od slunce, od větru
tvář má jak z mramoru.

Modravé jezero,
tvář má jak zrcadlo,
blyštivé korunky na řasách,
toulají se v tmavých hlubinách.
Slunce se koupe,
přitom se houpe
a pluje na vlnách.

Pošetilé vstávání

Květy se rozvinou,
poupata jsou
jen je utrhnout,
na listí ještě poslední kapky rosy
k slunci natahují nosy.
Ptáci zpívají,
s motýly se vítají,
z květu na květ
jako kdysi
voní tu med a křičí kosi.

Ospalé ráno zdraví sluncem zalitý den.

Protáhnout se, zamávat,
vždyť odpuštění je v každém z nás!

Ukryté, ospalé
čeká na svou chvíli,
až probudí se,
bude se smát.
A pak, kdo by život neměl rád!

Melodie srdce

Srdce ukrývá svou tvář,
tvůj osud i tvé vzpomínky.
Je řekou, je mládím
a rozdává lásku na potkání.
Uvnitř je malým dítětem,
co bezstarostná očka má,
zlobí se i směje se,
ale nikam se už neschová.
Je pošetilé, je odvážné.
Umí plakat i se vzdát,
toulá se a nachází,
to co by mělo dát.
Ví, že život se musí žít,
ani minuta se nesmí promarnit!

Večerní

Je večer a všechno spí.
Sametové nebe je plné hvězd,
měsíc si chladí v řece dlaně,
jsou horké ze všech těch dlouhých cest.
Voda se třpytí v jeho svitu,
když vlnka předhání vlnku.

Skály s ozvěnou,
co znají touhu voňavou
vypráví tiše
pohádky o lidské pýše.

Sen co se snáší pod víčky,
okouzlí naše dušičky,
žije si svůj život krátký
a nedbá na vzpomínání.
Je jako dopis v obálce,
co čeká na svého zachránce.

Je večer a všechno spí,
jen vánek tiše závidí
hvězdám jejich čas.

Otazníky

Holé zdi,
pokácený sad!
Dům bez dětí,
smích bez nálad!
Slunce nezáří
a srdce bez lásky.
Chceš se usmířit?
Tak pojď mezi nás!
Děti jsou vrtkavé,
přesto však úžasné,
jednou Ti odejdou
možná se ohlédnou -
jak stojíš tam sám.
Máš koho obejmout?
Pohladit, políbit!
Držet za ruku a mít jistotu,
že rozkvétat budeš dál?

Toulavá

Toulám se ulicí,
městem i vesnicí.
Toulám se oblohou
s bláznivou náladou,
okouzlen každičkou vteřinou,
pro kterou dýchám.

Vůně trávy
i chladný vzduch v dáli,
to všechno je úžasně vzácné!

Když křídla motýlí
chmury rozptýlí,
pod jasnou oblohou,
srdce nám roztajou.

Slzy hořkosti

Slzy hořkosti
stékají po tvářích.
Nevidím, neslyším,
jsem stále v rozpacích.
Srdce láskou zlomené
pluje jako kus ledu,
studí a pálí -
nehřeje, i když stále je tu.
Hvězdný třpyt mu je závojem,
odráží polibky slunce -
srdce je v půli zlomené!
Podívej - úsměv
a moje ruka
tu je pro Tebe ...

Srdce plné lásky

Jak krásná je zahrada květů,
obloha plná hvězd,
tak bohaté je srdce plné lásky.

Jak nekonečný je vesmír,
svět snění,
tak odvážné je srdce plné lásky.

Jak spálená je zem,
vše zničené na popel,
tak horoucí je srdce plné lásky.

Jak spletité jsou hlubiny duše
a troufalé je tvrzení, že známe všechno vědění,
tak pošetilé je srdce plné lásky.

Jak pyšný je páv na své peří,
v nichž zrcadlí se závistivé pohledy,
tak domýšlivé je srdce plné lásky.

Jak rozzářené dětské oči
a štěstím uslzená tvář,
tak rozesmáté je srdce plné lásky.

Akt

Hlavu máš skloněnou,
v očích touhu modravou,
rty se chvějí ve vteřinách času,
šeptají do vlasů
ozvěny polibků.
Paže se ovinou,
prsty se propletou,
zrychlené dýchání
opojné čekání.
Okamžiky touhy,
příjemné chvění,
mrazení v zádech
těla se vlní.
Vášnivé spojení,
minuty souznění,
erupce lávy
čeká nás v dáli.
Příjemné souznění
náhle však odletí -
zůstává opojné mámení.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Poděkování

Moc děkuji Tomáši Hanouskovi za ochotu, pomoc a veliký kus práce na mojí knize.

Moc děkuji Jindrovi Bláhovi za milá a hřejivá slova, která o mě napsal.