Jan Andrzej Morsztyn

Jan Andrzej Morsztyn (1621-1693), největší polský básník období baroka, prožil zajímavý a bouřlivý život: z celkem nevýznamného a nepříliš bohatého šlechtice se stal blízkým spolupracovníkem polského i francouzského krále, zastával vysoká místa v diplomatických službách, hodně cestoval. A psal: milostné verše, písně, frašky, hádanky i příležitostné básně. Psal vlastně jakoby mimochodem, nijak zvlášť se svých veršů necenil, nikdy je ani nevydal tiskem. Na dlouhou dobu upadly v zapomenutí, až teprve v polovině 19. století začaly být postupně objevovány a uveřejňovány a získaly si slávu i přízeň čtenářů, která přetrvává dodnes.

Divy lásky

Základ autorovy poezie tvoří milostné verše, které neopakovatelným způsobem oslavují lásku a všechny radosti života a v nichž nechybí ani humor, často vyznívající v nečekanou pointu. Zásluhu na životnosti Morsztynových veršů však nemá jen vlastní obsah, ale i vytříbený, živý jazyk, plný krásných básnických obrazů.

Jan Andrzej Morsztyn

Divy lásky

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vlasta Dvořáčková – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-24-6

Obsah

Jan Andrzej Morsztyn

PANNĚ

VRACEJE LOUTNU

NA OSTATKY

O SOBĚ

OMYL

ZAHRADA LÁSKY

ODMÍTNUTÉ PŘÁNÍ

ZOŠCE

BOJOVNÉ OČI

BOHYNĚ

SEN

DAROVANÝ KVÍTEK

PANNĚ

JEHLE

LASKÁNÍ

VLASTNÍM OČÍM

DIALOG S VENUŠÍ

DÍVCE

KRAMÁREČCE

VČELY V TOULCI

JADĚ

JARO

SMÍCH A PLÁČ

SMĚS

PŘÍTELKYNĚ

SEN

NOVÉ SLUNCE

KOULOVÁNÍ

NEČEKANÝ POHLED

ŽERTOVÁNÍ S PANNOU

BOHUMILE

POHRŮŽKA

PANNĚ

GALEJNÍKŮM

MRTVÉMU

KŘÍŽEK NA PRSOU JEDNÉ PANNY

MOTÝLOVI

ZOŘE

SEN

ŽENA LOVCI

VLADISLAVU SZMELINGOVI

DIVY LÁSKY

NÁVRAT

ZOUFALSTVÍ

ÚSMĚV

UKRADENÝ OBRAZ

ZA POBYTU VE ŠVÉDSKU

NÁUŠNICE SE ZVONKY

ODJEZD

DÍVKA

AD MUSAS

PSÍ HVĚZDĚ

PEJSKOVI

TAKT

JABLKA

KOUPEL

RUKAVICE

ŠPANĚLSKÁ KLISNA

ATLANT

STARÉMU

ZNALEC

JEDNÉ PANÍ

ZOŠCE

UPŘÍMNOST

HBITÁ ODPOVĚĎ

DOBRÁ ROLE

OKLAMANÁ

NEPLODNÝ

VLAŠSKÉMU KUPCI

METAMORFÓZA

BARTOŠOVI

PROMĚNLIVÁ

NEROZVÁŽLIVOST

ŽÁRLIVEC

O MARKOVI

VALKOVI

O ZOŠCE

PŘÁTELSTVÍ

PETROVI

VČELA V JANTARU

JISTÝ POKLAD

HÁDANKY

OČI A ŇADRA

PÍSEŇ

ŠATY

TREST

JMÉNO

MILOVÁNÍ

DLOUHÁ NOC

JESEŇ

Zima

NEMOC

VLASY

ANEŽCE

JADĚ

STAV

DAROVANÝ RŮŽENEC

JAĎA MÁ VŠECKO

FINTA

PÍSEŇ

PÍSEŇ O MUŠKÁCH

PÍSEŇ PSANÁ PŘI OBLÉHÁNÍ TORUNĚ

PÍSEŇ

REDIVIVATUS

ČTENÁŘI

JENOM JSEM SI DOMA ZPÍVAL

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ČTENÁŘI

Máš v ruce loutnu, která rozmarná je

a různé tóny podle přání hraje.

Zni na ní chorál, ozve se z ní časem

písnička hraná přehlubokým basem,

též extravagant rozkřikne se, hněvá,

jako když rvou se tenká ovčí střeva,

a jindy zase s nečekanou fintou

sopránem křikne či se ozve kvintou.

Byť však ty struny různé hlasy mají,

na jedné loutně všecky písně hrají.

Vyber si, co tě může zaujmout,

a pomiň, škrtni, co ti není vhod.

PANNĚ

Obrat jen, panno, ke mní vlídné oči,

ať v jejich světle loutnu naladím,

ty oči, z kterých báseň povyskočí

a roztančí se bujným rytmem svým,

oči, bez kterých sklouznu po úboči

milostných trampot, o čemž dobře vím.

Tvé černé oči, sněhobílá pleť

v inkoust a papír mění se mi teď.

Fontány jsou tvé oči — žízeň hojí

parnaskou vodou, vyprahl-li vtip,

tvé obočí, ta krásná klenba dvojí

jak vavřín verše zastíní, ba líp,

zde samy Múzy najdou skrýši svoji,

zde slunce s Foibem skrývá zlatý šíp.

Jak rád dlí básník, Apollonův syn,

kde slunce hřeje, voda je i stín!

Nechť někdo jiný, o přímluvu prose,

k dvojímu vršku šplhá na Parnas

či tam, kde ze skal zřídlo zrodilo se,

když se tam Pegas proháněl a pás;

mně na mou cestu jak na louku v rose

dvou dívčích očí svítí milý jas.

Když Katku s písní k srdci přivinu,

stačí mi myrta místo vavřínu.

Láska je Múzou, Kupido mým Foibem,

který jak smyčcem na mé lyře hrá

tím luhem, kterým bojuje i s nebem;

a pírkem, jež si z křídla vytrhá,

napíše báseň, která, Katko, tebe

oslaví a snad věky přetrvá.

Čti ji, má milá, ne však nedbale

— a jiným doporuč ji k pochvale.

VRACEJE LOUTNU

Ty šťastná loutno, jež dovedeš v mžiku

potěšit ouška zvyklá na muziku!

Proč mně to osud pořád nechce přát,

abych v ta ouška šeptal, co bych rád?

Ty šťastná loutno se strun libým hlasem,

jichž pěstěný prst často dotýká se,

závidím ti, že můžeš takto dlít

s tou rukou, již já nesmím uchopit.

Ty šťastná loutno ! Než je píseň hrána,

kolíčky tobě utáhne má panna.

To mě by nijak ladit ne musela,

kdyby si se mnou hezky pohrát chtěla.

Ty šťastná loutno! Proč se vracíš zpátky

do rukou pevných, byť i hebce hladkých,

jež umí srdce držet ve vězení?

Mě spoutaly bez tvého přičinění.

Ty šťastná loutno! Po hře, po halase

na jejím lůžku odpočineš zase.

Na to teď nesmím pomýšleti, kdež!

Však žádost krotě čekám na totéž.

NA OSTATKY

Ostávám opuštěn, na ostatky jsa sám.

Svět blázní, dovádí, já v žalu ostávám.

Ty, drahá, nejsi tu, a třebas bych i chtěl,

snad ani na nebi radost bych nenašel.

Ostávám od tebe daleko — ovšem jat

tvým kouzlem dále chci jen tobě sloužívat.

Ty, drahá, nejsi tu, však žádná laskavá

kráska mě nezvábí, tvým dále ostávám.

Ostávám poblíž míst, o kterých dobře vím,

žes tady dlívala — však marně přicházím.

Ty, drahá, nejsi tu, a ve tvých pokojích

těžký stesk pro mě zbyl, ne štěstí a ne smích.

Ostávám ale dál, zrak smutkem zamlžen,

kam oči obrátím, tam hoře vidím jen.

Ty, drahá, nejsi tu, a když ty nejsi tu,

oči si oškliví i slunce v blankytu.

Jedno mi ostane — smrt, její chlad a led,

když mi tě nevrátí nebe co nevidět.

Ty, drahá, nejsi tu, já osten v srdci mám:

ostatky jsou — a já opuštěn ostávám.

O SOBĚ

V Nepolomském boru není tolik laní,

v krymské hordě není tolik jezdců, zbraní,

tolik včel nemají úly ruských pasek,

na gondolách není tolik vlašských krásek,

není tolik šípů v toulcích Tatařínů

ani kol a zubů v soukolí všech mlýnů,

nemá tolik příze celá Brabancie

ani tolik hřebů koráb do Indie,

nemá tolik sledů moře na severu

ani tolik barev nebe k podvečeru,

tolik růženečků v Římě neprodají,

tolik ryb pak nemá Vídeň na Dunaji,

není tolik stěžňů v gdaňském přístavišti

ani ve Frankfurtu knírek na tržišti,

nemá tolik květů jaro, léto klasů,

podzim tolik plodů a varhany hlasů,

hvězd přejasné nebe, písku mořské břehy,

kapek letní liják, vloček zimní sněhy,

není kolem jezer tolik sítin, stínů,

jako já mám trampot pro svou Kateřinu.

OMYL

Kupido, ztrativ Venuši, svou matku,

hledal ji, ale sotva spatřil Katku:

„ Maminko !“ volá. Hrdá dívčina

nechtěla ho však mít i za syna;

dí: „Ty mi nesmíš sedět na klíně,

já nejsem matka!“ — „To tě nemine.“

ZAHRADA LÁSKY

Ne vždycky Amor střílí na panny,

občas luk složí, chodí bezbranný

a na počasí dohlížeje všady,

pilně dbá zvlášť o Venušiny sady.

Tam plno rostlin — nadějí vždy roste

i plevel — sliby rozvívané posté,

tam suché větve — muka lásky jsou,

i bludiště, v němž mnozí uvíznou,

nevole kvítkem, plodem bývá škoda,

fontánou oči, hořkých slzí voda,

vzdech vlaze vane, jak je vánku zvykem,

faleš je pastí, důvtip zahradníkem,

rulík a blín jsou tady předním býlím,

jež zrádné trny hustě obklopily,

však stoji tu i pevné zděné ploty,

v nichž vápnem trýzeň, kamením jsou psoty.

Já jsem v těch sadech pilným nádeníkem,

dřu tady, seju stesky s němým vzlykem,

a oraje štít Tater rozeklaný

vydělávám Vislu, sklízím vítr planý.

ODMÍTNUTÉ PŘÁNÍ

Tvůj obraz žádám, plátno, žádné zlato,

ty zlá však nechceš, nestydíc se za to,

dáti mi dílo ruky pracizí.

Takhle má muka přece nezmizí!

Má věrná láska, kdyby ty sis přála,

vlastní krví by tebe malovala.

Maličkost chci, ne žádný velký čin.

Ubude tě, když dáš mi vlastní stín?

Nepovolíš-li, vezmu násilím,

co si mé oči dávno půjčily.

Mé naděje však, ty se vytrácí —

pro pouhý obraz tolik orací?

Vždyť jak bych mohl tebe živou chtít,

když dokážeš mě v tomhle odmrštit?

Já živý zcela tvůj jsem — kdežto ty

i s němým plátnem děláš drahoty.

Příčinu bych chtěl ze srdce rád znát :

chvilečku sedět nevydržíš snad?

Tvá lavice, jak doufám, žhavá není,

nepopálí tě při tom posezení.

Ale proč vlastně o ten obraz prosím,

když tebe živou ve svém srdci nosím,

ne malovanou (barvu lze přec smýt),

tvůj portrét mám však pevně v srdci vryt.

ZOŠCE

Tvrdá jsi ke mně neměnně —

žádný div, vždyť jsi z kamene:

rty máš celé rubínové,

tělo máš alabastrové,

zoubečky máš perlové,

srdce diamantové,

jaký div, že bůžek malý

neprostřelí tvrdost skály!

Vždyť střílí tuze nesměle

a střely nemá z ocele

a sám je příliš laskavý.

Však jestli já se postavím

a do díla se pustím sám,

mou budeš, na to hlavu dám !

BOJOVNÉ OČI

Už od pradávna, co je zemí země,

panny ve zbroji ničí mužské plémě.

Prosluly v bojích amazonské ženy,

jez šípy s jedem byly vyzbrojeny.

Ale i v nebi bohyně zbraň mají,

jsou Parky, které břitvou podtínají,

jak Mars Bellona umí zápasit,

Athéna s sebou nosí kopí, štít,

z bratrova luku střílí Diana,

od Hérakléa Hébé kyj zas má,

trojzubec Thetis, vidle Proserpina,

kteréžto matka srpem všecky stíná,

Kybelé kosou Saturnovou děsí

— zbraň muže, bratra každá půjčuje si.

Však Zoša, pozemšťanka přerozmilá,

od nikoho si zbraně nepůjčila

a dobývá mě, střílí, zajímá,

pálí, ničí — jen svýma očima.

BOHYNĚ

Dívky jsou vpravdě bohyně, a zrádné —

vždyť hyne ten, kdo do rukou jim padne.

Však padneš-li už do rukou těch bohyň,

sám na ně padni — jinak, hochu, pohyň!

SEN

V poledne, složiv hlavu utýranou,

usnul jsem. Sen mi přispěl ku pomoci.

Ač vězeň, zas jsem mluvil se svou pannou,

dával ji na sta políbení vroucích

a všecky strasti odsunul jsem stranou,

v náručí drze ten svůj poklad skvoucí.

Má radost, která příliš velká byla,

života mě však málem pobavila.

Opojen štěstím, milenku svou vida,

omdlívám náhle, sil pozbývám honem

a v bezmoci, jež moji radost střídá,

na klín jí padnu, ohrožen jsa skonem

a cítě, že hlas už vypovídá,

vykřiknu jako člověk, který tone:

„Zachraň mě! Bůh ti vše odpustit musí,

když zadržíš mi ústy v ústech duši!”

Tu zmlkl jsem. A moje krásná milá

mi mlčky, něžně chabou hlavu zvedá:

kam jenom mohla, tam mě políbila,

na oči, tváře, na má ústa bledá,

a vědouc dobře, je v něze síla,

k polibkům sladkým sladká slova hledá:

„ Jestli tvá smrt je skutečná a pravá

—proč ty jsi mrtev, a já živa, zdráva?“

A přemýšlí už, jestli jed či dýka

má též ji zabít, vyhnat duši z těla.

Smrt dojala ta láska převeliká,

a tak se od nás honem poroučela.

„Žij dále,” mně pak moje milá říká,

na tvářích slzy, „žij, bych stále měla

vítězství svého důkaz přesvědčivý:

kdo takto zmírá, bude dlouho živý!“

DAROVANÝ KVÍTEK

Kvítečku suchý, ale milovaný

pro ruku, kterou byls mi darovaný,

zvadl jsi, uschl už na srdci mém,

vysušen lásky krutým požárem.

Nepodobáš se proto nyní pranic

krvi a mléku, pleti milé panny,

však mému srdci, o němž právem dím,

že povadlo jak kvítek na podzim.

Svlažit tě pláčem? Nic to plátno není,

vždyť slzy mám teď ohněm promíšeny.

Ukaž mé panně plátky povybledlé,

ať uvidí, že krása mine hnedle,

jsouc netrvalá, křehká, vzácná, řídká

— a plody dá mi, nejen pouhá kvítka

PANNĚ

Tvé oči nejsou oči, ale slunce jasně

svítící, při němž každý rozum hasne ;

tvá ústa nejsou ústa, ale korály,

jež červení nám smysly spoutaly;

tvá ňadra nejsou ňadra, ale oblak tvar,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divy lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.