Miloš V. Kratochvíl

Miloš Václav Kratochvíl (6. ledna 1904 Vídeň – 9. července 1988 Praha) byl český spisovatel-prozaik, autor historické beletrie, filmový scenárista, dramaturg a pedagog. Studoval historii a archivnictví na Karlově Univerzitě. Za války pracoval v archivu. Po ní byl dramaturgem Československého státního filmu a profesorem na FAMU.

Narodil se ve Vídni, kde byl jeho otec přednostou českého oddělení vídeňského státního archivu a kde žil do r. 1916, kdy jako žák střední školy přestoupil na malostranské gymnázium do Prahy. Ke studiu nejprve zvolil práva, avšak záhy následoval obor svého otce a vystudoval na FF UK historii a archivnictví. Ke svému jménu později připojil i otcovo jméno Václav pro odlišení od jiného M. K., který se za německé okupace kompromitoval s nacisty.

M. V. Kratochvíl byl dlouho zaměstnán v pražském městském archivu a po jeho uzavření ve válce - v r. 1944 působil jako dramaturg Nationalfilmu. Pracoval jako dramaturg Čs. filmu (do r. 1950) a hned nato se stal profesorem na Filmové fakultě AMU, kde vyučoval do r. 1972. Pak už se věnoval jen literární tvorbě a pobýval jednak v Praze, jednak v rodovém kraji pod Řípem.

Veronika

Obsáhlejší novela, v níž autor zpracoval skutečný příběh dcery jednoho z vězněných účastníků revolučních bojů r. 1848 Veroniky Pavlitové, přítelkyně B. Němcové.

Zajímavou formou rekonstrukce deníkových zápisů dává spisovatel nahlédnout do období, kdy byla hlavní hrdinka vystavena utrpení policejního teroru habsburské justice.

Novela byla také zfilmována režisérem Otakarem Vávrou.

Miloš V. Kratochvíl

Veronika

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miloš Václav Kratochvíl – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

978-80-87997-26-0

Obsah

I.

24.IX.1854

3.IX. Z DOPISU SESTRY DR L. BRATROVI

4.X. Z NOTÝSKU DR L.4.X.

Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

5.X.

5.X.

8.X.

8.X. ZE ZÁPISNÍKU FRANTIŠKA VANÍČKA

10.X. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

11.X.

20.X.

21.X.

22.X. Z NOTÝSKU DR L.

24.X. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

26.X. Z DENÍKU FRANTIŠKA VANÍČKA

26.X. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

28.X. ANONYMNÍ DOPIS VERONICE PAVLITOVÉ

28.X. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

1.XI.

2.XI. ZE ZÁPISNÍKU FRANTIŠKA VANÍČKA

2.XI. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

4.XI.

11.XI.

15.XI. DOPIS DR L. SESTŘE

12.XII. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

15.XII.

16.XII.

17.-18.XII.

19.XIII.

20.XII.

II.

21.XII. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

22.XII. RELACE POLICEJNÍHO KOMISAŘE FRIEDRICHA NEČÁSKA

24.XII. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

28.XII.

29.XII. Z NOTÝSKU DR L.

29.XII. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

30.XII.

31.XII. PRAŽSKÝ POLICEJNÍ ŘEDITEL ANTON PAÜMANN PŘEDNOSTOVI NEJVYŠŠÍHO POLICEJNÍHO ÚŘADU VE VÍDNI POLNÍMU PODMARŠÁLKOVI JOHANNU KEMPENOVI

31.XII. Z NOTÝSKU DR L.

31.XII. DOPIS VERONIKY PAVLITOVÉ BOŽENĚ NĚMCOVÉ

2.I.1855 Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

3.I.

5.I. Z NOTÝSKU DR L.

5.I. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

6.I.

7.I.

13.I.

14.I. Z NOTÝSKU DR.L

20.I. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

26.I. ZE ZÁPISNÍKU FRANTIŠKA VANÍČKA

27.I.

27.I. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

1.II.

2.II.

3.II.

4.II.

7.II. Z NOTÝSKU DR L.

10.II. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

11.II.

12.II. ZE ZÁPISNÍKU FRANTIŠKA VANÍČKA

13.II. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

14.II.

17.II.

20.II. Z NOTÝSKU DR L.

23.II. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

25.II. Z NOTÝSKU DR L.

25.II. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

26.II.

27.II. ZE ZÁPISNÍKU FRANTIŠKA VANÍČKA

1.III. Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

3.III.

4.III.

5.III. Z NOTÝSKU DR L.

6.III.

POZNÁMKA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

I.

24.IX.1854

Ano, dnes začnu.

Musím. Začala bych, i kdyby mi to Ona nebyla řekla.

Ale ona řekla výslovně: „Měla byste psát“ a pak - Musím to vzít po pořádku. Začnu okamžikem, kdy jsme se zastavili před Jejími dveřmi a Dr L. zaklepal.

Sevřelo se mi srdce a najednou jsem zatoužila, aby se dveře neotevřely, aby nikdo nebyl doma!

Dívala jsem se upřeně na kliku a jen jsem se soustředila na napjaté naslouchání, ozve-li se tam za dveřmi nějaký zvuk. Jednou jsem koutkem oka zahlédla po Dr L. Stál tu klidně, s hlavou trochu stranou nachýlenou, jak bývalo jeho zvykem; pro něj to ovšem nebylo nic zvláštního - jako pro mne. Držel klobouk v ruce. Ani jsem si neuvědomila, zda jej sňal teprve teď nebo již dříve. Snad šel vůbec celou cestu s nepokrytou hlavou - nevím. A pak jsem zaslechla, jak se za dveřmi něco ozvalo; někdo tam otevřel jiné dveře a teď - Ale nic, ticho. A přece vzápětí se přede mnou pohnula klika - dolů, nahoru. Pak zvuk otáčeného klíče - zdálo se mi, že dělá nesmírný hluk! - a dveře se přede mnou otevřely.

Zavřela jsem oči. Ano, zavřela jsem oči.

„Pěkně vítám. Pojďte dál.“

To byla první její slova, která jsem slyšela.

Je podivné, že ani teď nevím, jakou barvu měl její hlas.

Nevím, nevím nic, než co řekla. Byla jsem tak rozrušená - Pamatuji se jen, že jsem ucítila na svém rameni ruku Dr L., který mne mírně sunul do tmy přede mnou.

Již na schodišti bylo šero, ale tady v předsíni - teprve později, při odchodu, jsem si uvědomila, kudy jsme šli - byla tma úplná. Bylo to asi také tím, že jsem přišla z ulice, kde bylo světlo a slunce. Pamatuji se jen nejasně, že Dr L. něco říkal, jeho ruka neopustila mé rameno a řídila mne dál, do druhých dveří, které se teď přede mnou otevřely. Stanuli jsme v nějakém pokoji; měl dvě okna, a přece tu bylo jen mírné světlo. Takové - měkké. Všimla jsem si, že v oknech stojí květináč na květináči - pelargonie s hustými listy, s vysokými stvoly a cihlově červenými koulemi květů; sahaly snad do půl oken. A nahoře byly nějaké volánky. Víc se nepamatuji.

Protože pak jsem se dívala už jen na Ni.

Nevím jak, ale to už jsme všichni seděli. Já na samém krajíčku židle, ke které mne Dr L. dovedl, a Ona přede mnou.

Božena Němcová…

Teď mně připadá tak směšně ubohé, jak jsem si ji představovala. Vznešenou krasavici, jako - jako královnu! Snad i s diadémem, zář kolem hlavy…

A zatím seděla přede mnou paní - („paní“, to slovo se mi vůbec nehodí, ale nevím o jiném; „žena“ je zase jinak nevhodné, nejraději bych napsala „člověk“, ne - nejraději bych si pro ni vymyslela slovo zcela nové, které by opravdu byla Ona, ale neznám je, vždyť já vůbec neumím psát! Ale co na tom záleží, vždyť tohle nebude nikdo jiný číst než já. A mně stačí, že ve mně nějaké takové slovo je, i když nemá tvar). Měla tmavé šaty, snad černé, a jak seděla, rozlévala se její široká sukně jako měkký zvon až k zemi. I kolem hlavy měla černou krajkovou šálu, jejíž cípy se křížily na prsou a splývaly s temným podkladem. Jen její ruce, složené v klíně a od loktů nezakryté, odrážely se bíle od jejího šatu, ale nejvíc jsem se dívala jen a jen na její obličej. Vidím jej, jako by i teď seděla přede mnou. Oválný, vysoký, zdál se mi velký; snad proto, že tak vystupoval z černého orámování. Pod vlasy sčesanými hladce dozadu, přísně rozdělenými uprostřed pěšinkou, svítilo strmé čelo, takové - až mužské. Vůbec byl to obličej dosti kostnatý. Dělaly to vystouplé lícní kosti, kdy tváře, než dospěly ke koutkům úst, se mírně propadaly. Brada zato něžně ženská, ale přitom pevná, nos velký, energický, s vykrouženým chřípím, ani ústa nebyla drobná, naopak - horní ret měl ostře kreslené obrysy, trojúhelník středního čípku se chvějivě vznášel nad silným, měkkým- dolním rtem, ústa se napínala v protaženém dlouhém luku, kde na koncích se jejich čára malinko lomila dolů. Teprve teď si uvědomuji, jak upřeně jsem se na tato ústa dívala a jak mne rušilo, když se v hovoru pohnula. Zdála se mi totiž mnohem výmluvnější v mlčení, kdy prozrazovala mnohem více, než to mohou učiniti slova.

Nakonec musím mluvit o jejích očích. Protože v nich - bylo všecko. Vyklenuté, protáhlé obočí, úzké a černé, a pod ním - oči. Velké a tmavé, hluboké, zářivé - ale cožpak se to dá vyjádřit? A jestli ano, já to neumím. Vím jen jedno, že jejich pohled byl nekonečně střízlivý, klidný  u každého jiného bych řekla dokonce chladný - a přitom člověk cítil, že někde hluboko na dně těchto očí je tolik ohně, až člověka přeběhne mráz.

Co bych měla ještě napsat? Že pod očima byly široké pruhy stínů, ústa bledá, jen s náznakem barvy, a celý obličej propadlý, až tvrdý svou kostnatostí. Vlastně vůbec ne hezký, a přece o tolik, o tolik krásnější než obraz královny, který jsem si v představách vysnila! Vskutku všecky ty nepříznivé znaky v jejích tazích sloužily jen k tomu, aby ukázaly, jak jsou nedostatečné poškodit a zakrýt její krásu, mnohem mocnější a zářivější, než aby k tomu potřebovala vnější líbivosti.

Zatím kolem mne plynul hovor hostitelky a Dr L. a pomalu jsem jej začala vnímat. Záhy jsem poznala, že to byl rozhovor lidí, kteří se velmi dobře znají a všechno o sobě vědí. Dr L. se právě vyptával na nejmladšího syna paní Němcové, Jaroslava. Němcová ihned vstala a přinesla několik jeho kreseb, které vyňala ze zásuvky svého psacího stolu. Malý byl vášnivý kreslíř a matčiny oči se pyšně rozzářily, když teď předváděla jeho výtvory. Doznávám, že mi kresbičky neutkvěly v paměti. Dívala jsem se stále jen a jen na ni - jak vstala ze židle, na její chůzi, jak se naklonila nad stolkem, a pak jak stála předkloněna u Dr L. a sledovala, jak si kresby prohlíží. Když se vztyčila, v její chůzi, držení těla, v tom bylo tolik přirozené vznešenosti - tak nějak si představuji kněžny - nebo víly! A přece to bylo vše prosté a samozřejmé.

Hovor mezitím přešel na domácí starosti a „kněžna“ právě říkala:

„… když se uhlí kupuje po troškách, je cent za dva zlaté, chleba za třicet krejcarů jako jindy za patnáct, korec brambor za pět zlatých. Už jsem psala do Jindic, jestli by mně trochu brambor neposlali. Je to bída. Mužovi stále z trestu strhují třetinu s platu a hospodařit s dvaačtyřiceti zlatými měsíčně stále na dvě strany jako my - muž tam a já tady, s dětmi, dvojí byt…“

A zase se opakovalo totéž, jako když jsem objevovala vpadlost jejích tváří, stíny pod očima, drsně vystupující kosti pod hebkou pletí: I tyto všední starosti a všecko to přízemní trápení s účty a věčně vyhublou peněženkou, které jsem tak dobře znala z vlastní zkušenosti, ji nesnižovaly; naopak, svými temnými stíny daly jen ještě víc vystoupit její pravé kráse, kterou jsem cítila kdesi uvnitř, zcela mimo svět kramářů, dodavatelů a věřitelů. Zdálo se mi, že ona může říci všecko, mluvit o čemkoli, a nic jí nemůže uškodit. Ale také - přestože jsem si dovedla představit její těžkosti a starosti - co jiného bylo každodenně u nás doma? - byla by si mohla ještě víc stěžovat, a nějak jsem to nedovedla brát vážně. Příliš jsem to pociťovala jako vedlejší, malicherné proti onomu jejímu skutečnému světu, který z ní zářil. Mohlo se jí vést třeba stejně bídně jako mně, ale jak byla při tom bohatá! A jak tímto bohatstvím stála nad vší tou nouzí a nedostatkem.

„… však jsem také o nějaký ten lot lehčí a o několik vrásek na čele bohatší,“ zazněl její hlas do mých myšlenek.

Ano, měla pravdu - měla na čele dlouhé uzoučké vrásky, sotva naznačené, ale vedly od spánku ke spánku. Malé jejich vějířky se rozvíraly i od očních koutků, ale mně připadalo, že bez nich by neměl obličej - nevím, jak to vyjádřit - že by nebyl tak - duchovní!

I jejích šatů jsem si nyní všimla. Na rukávech i sukni se místy leskly, byly asi již hodně nošeny. Ale jako by na tom všem záleželo! U Ní!

Dr L. se pak zeptal na záležitost jejího muže.

„Bůh sám ví, kdy to skončí a jak. Už tolik měsíců čekáme. Z Uher jej nechtějí pustit, ani když předložil vysvědčení o Jaroslavově nemoci a o mé. Tehdy jsem dostala návštěvu - přišel ke mně nějaký pán, příliš chytrou záminku si nevymyslel, policejní agent z něho koukal na sto honů. Našel mne u psacího stolu. A v jeho zprávě pak prý stálo, že na mně nebylo vidět stopy nějakého vážného tělesného neduhu. Den předtím nebo potom byl by mne asi našel v posteli. Ale tohle jim stačilo, aby muže nepustili domů. - Posledně mi zase psal, že by byl nejraději, kdyby ho dali do pense, že by se postaral o nějaké soukromé zaměstnání. Ale já vím, že by ho víc těšilo zůstat ve službě – “

Pak se zadívala před sebe, chvilku mlčela a Dr L. se také neozval. Najednou zvedla hlavu a usmála se, tak smutně, až mne to vzalo u srdce.

„To máte tak,“ - říkala to samozřejmě Dr L. je vlastenec, opravdový vlastenec, Čech do morku kosti, jako málokterý z těch, kteří si to také o sobě myslí, a přitom - a snad právě proto chce mocí mermo dokázat, že má čistý štít, a tak se hrdlí s těmi byrokraty nakonec o to, aby jim dokázal, že lze být dobrým Čechem a nejloyálnějším rakouským úředníkem zároveň. Není to smutné?“

Dost dobře jsem tomu nerozuměla, ale cítila jsem nějakou zoufalou marnost z jejích slov.

Také se musím přiznat - aspoň sama sobě - že do té chvíle jsem ji nikdy ve svých představách nespojovala s jejím mužem. Vlastně vůbec s žádným mužem. Jaký by musel být, abych jej pustila do svého snění o Ní? Věděla jsem, samozřejmě jsem věděla, že je vdaná, věděla jsem, že s ním měla čtyři děti, že jim nejstarší - Hynek - nedávno zemřel, myslím, že jsem o ní věděla vůbec vše, co se člověk může dozvědět, a přece se mne to nějak divně a nepřátelsky dotklo, když teď, ze slov jejího hovoru, představa jejího manžela tu vyvstala skutečná, jakoby hmatatelná. Nějak - nějak mne to uráželo. Ano, nechť se tomu panu Němcovi vede jakkoli zle, myslím, že nemá právo zatěžovat svým osudem tuto nádhernou ženu. Jistě jsem hloupá - vždyť vím o životě ještě tak málo - ale kdo měl to štěstí, že směl žít s Boženou Němcovou, ten… Zkrátka již to samo mu mělo stačit, a kdyby se měl dát vysušit, dát všecku svou krev pro ni, třeba - třeba zahynout, jen když… Ne, já bych to určitě dovedla! Vždyť Ona má přece na všechno právo!

Ale v tu chvíli se paní Němcová obrátila ke mně a dokonce se mi omlouvala, že zabředla s Dr L. do svých starostí, zatím co se měla věnovat svému hostu.

Ihned - jak se to děje každému, kdo si připadá nevýznamný ve společnosti mnohem cennějších lidí - jsem pojala podezření, že se teď ke mně obrací z povinného ohledu a pouze ze slušnosti. Jako by najednou světlo v pokoji pohaslo. Ale to byla jen chvilka, neboť v hlase paní Němcové nemohla ani má největší podezíravost najít stopu nějaké společenské konvence. Jakmile se na člověka podívala a promluvila k němu, musel jsi věřit, že říká upřímně to, co si opravdu myslí.

Ptala se mne na mého otce, a jak stačím vést domácnost svým malým sourozencům.

A byť se se mnou a ve mně předtím dělo cokoli, najednou se mi ústa samovolně rozvázala a vůbec jsem nemusela myslet na to, co mám nebo nemám říkat, jako by slova předbíhala mé myšlenky a tak se vymykala jakémukoli výběru a úvaze. Zkrátka mluvilo se mi tak volně, jako bych jen pokračovala v hovoru dávno již načatém mezi dávnými dobrými známými.

Vyprávěla jsem o všech marných pokusech, které jsem podnikla, abych dostala otce z vězení, kam se v devětačtyřicátém roce dostal pro spoluúčast na pražské revoluci, a stejně volně jsem se rozpovídala o svých starostech, když na mně leží péče o tři malé sourozence a vlastně jedině já mohu vydělávat. Také jsem se vůbec nestyděla se pochlubit, jak pan Amerling chtěl, abych se stala učitelkou na vzorné škole, spojené s českým učitelským ústavem, jak všecky tyto pokusy ztroskotaly právě proto, že můj tatínek byl zavřen. Na pražském místodržitelství to svedli na to, že prý jsem ještě nedosáhla - přiměřeného věku. Co mi byly platný všechny mé „výborné“? Ani o svém přírodovědeckém článku jsem se neostýchala zmínit - jediném, který byl otištěn (v Ladě) - stejně jako jsem se rozpovídala o svém vyhnanství na venkově u Benešova, kam jsem se odstěhovala se sourozenci a kde jsem se zkoušela živit šitím a přešíváním, a jak jsem s tím uboze ztroskotala.

„A to vás naši vlastenci klidně přenechali vašemu osudu?“ ptala se paní Němcová. „Vždyť přece váš tatínek byl jeden z nich?“

Tu za mne odpověděl Dr L.:

„Knihtiskař Vaněk chtěl vypsat vlasteneckou loterii ve prospěch rodiny zavřeného Pavlity. Pražská policie to hlásila do Vídně a tam - to zakázali. Prý by se z toho mohla vyvinout - demonstrace proti vládě! Úřady pak samy poukázaly několik zlatek; ovšem anonymně, dokonce pod heslem ‚neznámého vlastence.‘ Ten ,neznámý vlastenec‘ bylo – vídeňské ministerstvo, které ukáplo podporu, jako když kapka zasyčí na rozpálené plotně. Na nic to nestačilo a tadyhle na Veroniku zase spadly všechny starosti. Po téhle zkušenosti se ovšem naši páni vlastenci báli podporovat rodinu uvězněného revolucionáře. Jak by ne. Známe je a po této stránce jste je teď poznala i vy.“

Paní Němcová lehce pokývla hlavou.

„Vidím, že máme vlastně velmi podobný osud.“

Jistě si neuvědomila, co všechno tato věta ve mně způsobila. Bylo to víc, než jsem si vůbec mohla v nejodvážnějších snech představit. Paní Němcová mne právě vyzvedla z všední, nic neznamenající nicoty a postavila mne — sobě po bok! Chtěla jsem něco říci, chtěla jsem se samozřejmě bránit… Nemohla jsem nic. Vím jen, že jsem se jí dívala do očí a ona se dívala na mne. A její ústa se začala málo, docela malounko usmívat a mně - bylo rázem tak dobře… Tak šťastně!

Vůbec jsem ještě nedovedla nic domyslet. Nenapadlo mne nic z toho, co jsem si uvědomila třeba již na zpáteční cestě a co vidím zcela střízlivě a rozumně i teď: že tady vůbec není žádné srovnání možné, že kdybych třeba zemřela hladem, že to neznamená ani tolik, jako kdyby Ona jednou jedinkrát se musela nad svou bídou zamračit. To vše vím a vím, i že je to tak pravda, ale v té chvíli - a tu chvíli mi již nikdo nevezme - jsme byly sestry. Nikdy bych se to neodvážila říci ani sama sobě, kdyby mne ona sama nebyla k sobě povýšila.

Ale jak se v onom okamžiku na mne dívala, jak mne chápala a cítila se mnou - byly jsme si tak blízké, že jsem si uvědomila, že nyní již mohu vedle této ženy (o tolik starší, moudřejší a krásnější!) i - mlčet. A přesto mi bude rozumět.

Byl to dojem tak silný - dojem ani ne z toho, co řekla, ale jak to řekla-, že se opravdu už mnoho nepamatuji, aspoň ne již tak přesně, na hovor, který se pak znovu rozproudil.

Až na jednu věc.

Paní Němcová se mne pak ještě vyptávala na spoustu věcí. Na stáří mých malých bratříčků a sestřičky, na maminku, kdy zemřela, jak jsem se naučila vést domácnost, když jsem ještě přece dokončovala školu, na mé profesory, jak jsem k tomu přišla napsat svůj článek, i na to se mne ptala, jak vařím a jak stačím s penězi - mně pak vůbec nevadilo odhalit všechnu bídu, ve které žijeme - zkrátka dostala ze mne všecko, co chtěla.

Nevěděla jsem a vůbec jsem nemyslela na to, kam všechno to vyptávání směřuje. Tím víc mne překvapilo, co řekla nakonec:

„Teď už ovšem nemáte čas na psaní.“

A pak, aniž čekala na odpověď, neboť ji předem vytušila, dodala:

„Měla byste. Přes to všechno. Třeba jen takový deník. Tak - psát si sama pro sebe. Napadlo mne to, když jsem vás poslouchala. Sama jsem to dělala od mládí; ovšem já to dělala velmi stručně, jenom v heslech, často jen jediným slovem, takže nikdo jiný by se v mých zápiscích nevyznal. Ale to je něco jiného, já si jen zachycovala látku, aby mi neunikla. Vy byste měla psát tak, jak vypravujete. A umíte vypravovat pěkně.“

Božena Němcová mne pochválila! Slavná spisovatelka… Největší naše žena, a já tomu pevně věřím, že je největší, jak si to snad sami ještě ani nedovedeme uvědomit.

„Ale co bych psala?“ - vyhrkla jsem - „Nemám co. Na mém životě přece není nic zajímavého.“

Usmála se:

„A proč myslíte, že vám k tomu radím? Vy sama nemůžete samozřejmě ještě vědět, co je zajímavé a co ne. Všecko vám asi připadá všední, ale není tomu tak. Když jsem byla na Slovensku, bylo pro mne všechno důležité: jak tam lidé bydlí, jak stavějí pece, jak hospodaří, co tam stojí živobytí, kolik mají mzdy, zajímala mne cikánská muzika stejně jako práce řemeslníků, jak léčí nemoce, lidové pověry, říkadla, písničky, lidové zvyky při žních a vinobraní a ještě mnoho a mnoho jiných věcí. - Však se mi toho mí přátelé" - při tom zalétla pohledem k Dr L. - „už navyčítali, že prý se starám jen o samé fěrtochy a malovánky na venkovských truhlách, místo abych se obírala důležitějšími věcmi. Abych si spíš všímala staré národní kultury, hledala její kořeny v lidu, který opravdu jediný ji uchoval. A já přece jen myslím, že právě tohle svou prací dělám. Nu, nějak si v tomhle s nimi nerozumím.“

„Vaši přátelé" - přerušil Němcovou Dr L. - „vám zazlívají, že odkládáte pustit se do nějaké své vlastní větší práce.“

Němcová se chystala odpovědět, ale pak mi položila ruku na rameno a usmála se na mého průvodce:

„Ale, Dušánku, jakpak by tady panna Veronika k tomu přišla, abychom se před ní bavili neustále o mé práci. Dnešní odpoledne přece má patřit jí.“ A pak se znovu obrátila ke mně: „Nesmíme zamluvit váš deník. Spolehněte se, vím, proč vám k tomu radím. Nesmíte si myslet, že váš život je nezajímavý; žádný život není všední. A vy jste mi toho tolik řekla o svém otci, matce, sourozencích - měla jsem dojem, že poslouchám román. Na život je potřeba se dívat, vidět ho, a když pak o něm přemýšlíme - ano, přemýšlet je třeba, hodně přemýšlet. A dovést cítit!“

„Nekazte děti, paní Boženo!“

Tohle byla velmi ošklivá věta, ale ani jsem neměla čas se na Dr L. zlobit, protože paní Němcová nevzala jeho poznámku ani na vědomí, odbyla ji jen mávnutím ruky a hned pokračovala:

„Když si člověk zapíše, co za den viděl, s kým se setkal, kdo co řekl, co člověka napadlo, co vykonal - každý večer jako kdyby se pak na sebe do zrcadla podíval…“ Potom na chvilku zmlkla, její myšlenky zdály se někam zalétat. Měla jsem pocit, že s nimi od nás odešla, že tu teď pro ni nejsme ani já, ani Dr L. A z té daleké pouti, která ji od nás odvedla bůhvíkam, vrátil se pak znovu její hlas: „Bylo by zajímavé, kdyby si dva lidé, kteří se milují, vedli deník, kam by snesli každou svou myšlenku - aby pak viděli, kdy se jejich duše setkaly v jediném okamžiku.“

Dech se mi zatajil. Cítila jsem, že jsem se stala právě svědkem chvíle, kdy se přede mnou poodhalil závěs nad něčím, co bylo až někde na dně lidského srdce. – Ale dřív, než jsem se mohla pokusit tomu porozumět, byla jsem vyrušena prudkým pohybem Dr L. Naklonil se na své židli kupředu a zadíval se zblízka na paní Němcovou. Byl bledý a jeho pohled mi připadal jak z ledu. Pootevřel ústa, chtěl něco říci, ale pak se zřejmě s velikým úsilím přemohl, pomalu se zase zaklonil zpět, svaly v obličeji se mu uvolnily, a teprve teď vskutku promluvil.

Ale co řekl!

„Že máme ale dnes pěkné počasí, viďte, paní Boženo?“

Bylo to jako rána pěstí do skla. Vše se roztříštilo -

Protože, aniž jsem chápala souvislosti, cítila jsem, že to bylo zlé, surové. A že Dr L. úmyslně a záměrně odmítl a zničil příležitost, kdy paní Němcová se nám již již přibližovala - s odhaleným srdcem.

Proč to udělal?

Muselo to mít příčinu! Jak byl rozrušen! Co se v něm dělo? A co v ní? Najednou jsem si uvědomila, že já vlastně tyto lidi vůbec neznám! Vůbec je neznám!! A ještě před chvílí se mi zdálo, že jim rozumím, o Dr L. jsem si myslela, že v něm není a nemůže být nic skrytého - lékař, dobrý člověk, otevřený, přímý, který vždy uměl na vše odpovědět, všecko tak rozumně vysvětlit, a proto byl také tak klidný, vyrovnaný. A Ona, která se mi zde tak otevřeně podávala ve své dokonalé kráse, nádherná, vítězná - v mé mysli se zdála nedotknutelná, nic ji přece nemohlo ohrozit…

A teď tu seděli dva lidé docela - docela jiní, cizí, neznámí. Před chvílí ještě nebe čisté, modré, a najednou přelétla jiskra mezi dvěma mraky. Kdybych jen to uměla vyjádřit - ale rázem mně bylo zřejmé, že to vše, co jsem dosud vnímala, byl jen povrch, a zatím ve vzduchu byl opar něčeho smutného, tajemného. A ovšem ne ve vzduchu, ale v nich. V nich, mně najednou úplně neznámých.

Na zbytek návštěvy se proto vůbec nepamatuji. Byl ostatně krátký.

Za chvíli jsme byli s Dr L. na ulici. Bylo mi divné, že tady venku září slunce –

Dr L. celou cestu mlčel. Snad ani nevnímal, že jdu vedle něho. Byla jsem tomu ráda. Každé jeho slovo bylo by mne jen vyrušilo. Šla jsem po ulici, ale stále jsem byla ještě tam v tom pokoji.

Mimo to, kdykoli se mi připomenul - třeba tím, že se dostal o krok přede mne a já na něj pohlédla - vrátil se mi pocit nepřátelství. Z toho, co nakonec udělal. Teprve teď - po několika hodinách - se musím sama sobě přiznat, že hlavní příčina mé nevole byla žárlivost. Ano, zcela obyčejná žárlivost. Bolelo mne, že jsem objevila, jak si ti dva lidé asi jsou blízcí. Jak mají tolik společného, že stačí, aby jeden z nich řekl nějakou větu, zdánlivě zcela obecnou, a ten druhý hned ví, proč ta věta byla řečena, z čeho se zrodila, s čím vším souvisí a co znamená. Kolik osobního znamená. Že zkrátka Dr L. zná z Němcové mnohem víc než já a že s mnohým v jejím vnitřním životě souvisí.

Teď se na to dívám již klidněji. Je to přece samozřejmé. Znají se spolu již léta, ošetřoval v nemoci ji i její děti, a lékař má pochopitelně příležitost nahlédnout hlouběji do života lidí než kdokoli jiný.

Takže má žárlivost je opravdu směšná. I když se jí ani teď nemohu zcela ubránit. To však asi proto, že jsem se do paní Boženy Němcové zamilovala, zamilovala na první pohled -

A ona mu říká křestním jménem, a dokonce zdrobnělým: Dušánku!

3.IX.
Z DOPISU SESTRY DR L. BRATROVI

... Vyrozumívám z Tvého dopisu, že k ní zase častěji docházíš. Moc mne to zrovna netěší. Doufala jsem, že už je to pro Tebe odbytá historie. Nebo snad pořád stůně? Pak asi nejsi dobrý lékař. Copak nemáš žádné sebevědomí? Když Tvé místo u ní už zabral dávno někdo jiný. A od té doby to asi nebyl jen jeden! Neodporuj - vždyť ani nemůžeš. Slyším toho tady dost a dost, i když je naše městečko hezkých pár mil od Prahy (a jsem tomu ráda). Ale když je někdo tak „slavnou spisovatelkou“, musí s tím počítat, že o něm lidé mluví víc než o někom neznámém. Vidím, jak se ušklebuješ - klepy. Ano, lidé si jistě hodně přidají, ale kdyby na tom desetina pravdy byla, tak to stačí.

Já nechci soudit. Nemám na to právo ani chuť. Říká se, že umělci potřebují žít jinak a volněji než my obyčejní lidé. A že Němcová umělkyně je, to jsem nikdy nepopírala. Víš, že hodně čtu, tady nám kniha nahrazuje všechno, čeho vy tam v Praze máte tolik, že to ani nestrávíte. A když došel Tvůj dopis, tak jsem si dokonce znovu vzala do ruky jeden svazeček jejích „Báchorek a pověstí“. Co krásy tu zachovala, která by za chvíli zmizela se starými venkovskými vypravěči! A i když jsou to jen pohádky, tak řeč v nich je tak básnická - to se vůbec nedá srovnávat s tím ostatním, co od jiných vychází. Tak vidíš, jsem k ní spravedlivá, mně jen vadí to druhé u ní, co s psaním nemá co dělat. To, jak žije. A zase by mi do toho nic nebylo, kdyby se to jen nedotýkalo také Tebe. Nemysli si, že člověk nemůže své pověsti snadno ublížit. Já sama Ti věřím, že váš nynější vztah je nezávadný, přátelský, a že i tak pro Tebe hodně znamená, ale vysvětluj to někomu! Pamatuješ se, jak jsem byla nešťastná, když to tehdy mezi vámi začalo - můj bratr chodí s vdanou paní! Ale teď mi to připadá snad ještě trapnější. Jako bys byl nadto ještě - paroháč! K čemu to máš zapotřebí?

Nezlob se, ale mne to vždycky rozčilí a dobře víš, že je to jen proto, že to s Tebou dobře myslím.

Posledně ses rozepsal o té děvence, kterou jsi k ní přivedl. Podezírám Tě, že je Ti ta ubohá holka jen další záminkou k Tvým návštěvám. Na ni přitom vůbec nemyslíš. Ta by potřebovala jinou pomoc, především peníze a sehnat jí nějaké slušné zaměstnání. Jak ses o ní tak podrobně rozepsal, vidím, že je neobvykle vzdělaná, jemná a citlivá. Ta nejméně potřebuje ovzduší, které je kolem té paní. Jen ji to zmate a zatočí hlavu. A rozhodně to pro ni není zdravé ani duševně, ani mravně. Nemá přece zkušeností, aby dovedla pochopit, co Ty chápeš a tak snadno asi omlouváš. Ta se prostě do ní zakouká a bude v ní vidět svůj vzor. Od čehož ji Bůh chraň!

Tak měj, chlapče, rozum aspoň za ty, kdo ho ještě nemohou užívat, když ho nemáš za sebe!

Posílám deset zlatek - dohodli jsme se na tom s mužem. Dej je nějakým vhodným způsobem té Veronice, nebo je rozděl mezi ni a tamtu - jak sám uvážíš. Ale jinak -

Ne, radši už dost. To bych začala litanii zase od začátku.

Tvoje, Tě milující

sestra.

4.X.
Z NOTÝSKU DR L.4.X.

Peníze rozdělil podle sestřina návrhu. (Odepsat se mi nechtělo.)

Lístek od Helceleta - ptal se, co dělá „Slezina", že už přes rok o ní neslyšel. Tak ji nazývá - na otevřeném lístku! - ten, který byl jednou z jejích největších lásek a kterého Božena ve svých představách vyvýšila až do nebe!

Nemoc se nezdá lepšit. Asi to opravdu je hlavně slezina, která už ji tolik let trápí. Ale od čeho? Čert ví.

Veronice vyřídit, že má poslat svůj článek B. N.

Z DENÍKU VERONIKY PAVLITOVÉ

Můj ubohý deníčku, co jsem to s tebou udělala? Ty první stránky, ano jedině ty tam patří, ale co je dál -

„Do soboty zaplatit 40 kr. p. Malému za dlužný chleba.

Nemáme už dříví - sehnat!

Nezapomenout - za byt paní Brouskové.

Bořivoj a Svatík potřebují boty.

Hotovost v pokladnici 12 kr.

Ještě tento týden zaplatit -“

A tak to jde dál.

Nejdřív jsem to měla všecko po útržcích i křídou napsáno na dveřích skříně, a tak jsem to už musela uvést do pořádku, abych věděla, co dřív zaplatit a co nejnutněji koupit. (Ovšem tím „pořádkem“ to také skončilo, teď vím, co jsem kde dlužna a co mám platit, ale z čeho, to jsem se z toho nedozvěděla.) - Papír jsem neměla a sešitek si koupit nemohu. Tak nezbylo než to zapsat do deníku.

Teď se mi zdá, že to tam vlastně patří víc než co jiného. Takové jsou ve skutečnosti mé dny a mé starosti. Zrcadlo - řekla paní Božena. Ano, pěkné věci se v něm odrážejí - zima a slzy v očích.

Mám teď opravdu starostí nad hlavu; nejdříve jsem myslela, že se celý můj život změnil, že budu teď žít jen ve vzpomínkách na to první setkání a v čekání na příští. (Při loučení mi paní B. řekla: Tak brzo na shledanou!) A zatím je to už deset dní a po celou dobu bylo tolik nutných věcí, že mne to zabralo od rána do večera a i v noci se mi zdá o dluzích a prázdné spíži.

Až včera, najednou jako by s nebe spadly - dostala jsem v obálce pět zlatých. Od koho, vůbec nevím. Obálku jsem našla podstrčenou pode dveře. Tak jsem mohla aspoň zaplatit byt, dluh u hokynáře a Bořivojovi jsem dala opravit boty. Jeho staré jsem dala hned podrazit - svršky ještě drží - a bude je po něm nosit Sváťa. Když tři děti chodí do školy, aby byl člověk u ševce předplacen. Ještě že šaty dovedu zašívat a přešívat sama.

První, co mne napadlo, když ty peníze tak nečekaně přišly, že mi je posílá paní Němcová. Ale kde by je, chudinka, vzala. Přesto jsem přesvědčena, že to nějak s ní souvisí. Snad se to jednou vysvětlí.

5.X.

Jako na usmířenou, že byl zhanoben mým nešťastným účetnictvím, dostal deník ozdobu - perokresbu na titulním listu!

Když jsem se vracela s košíkem brambor od p. Malého, čekal na mne před domem Vaníček. Hned se nabídl, že mi s tou váhou pomůže, a při tom si všiml mého deníku. (Vzala jsem ho k hokynáři s sebou, abych porovnala své zápisy s jeho účty.) František se nedal odbýt, ať prý to je, co je, třeba hospodyňská kniha, jak jsem říkala, mermomocí že mi tam něco nakreslí - na památku. Samozřejmě poznal, že to není nějaký obyčejný sešit. Vlastně to je památník a dostala jsem jej při závěrečné zkoušce v Budči od pátera Škody. Ale žádný památný zápis tam ještě nebyl; páter Škoda jako dárce asi nechtěl vepsat první a mně, jakmile jsem vyšla ze školy, začaly jiné starosti. Památník pak ležel na dně skříně, a když jsem někdy o něj zavadila, napadlo mi jediné, že bych jej měla prodat.

Ale 24. IX., když jsem se vrátila od Ní, hned jsem ho vyhledala a tak si založila deník.

Až mne zamrazilo, když jsem znovu prolétla svůj první záznam a všechno to, co jsem vepisovala potom. Nemyslím nyní na účty, ale na příklad tahle historie s Františkem a jeho kresbou. Jak jsem ji vůbec mohla vepsat sem, vedle stránek, kde jsem zachytila Její věty!. A nejen to. Jak najednou jsou mé zápisky všední, prázdné a plné malichernosti, když jsem odkázána sama na sebe a na to, co já vidím, cítím a myslím. Jak je to ubohé. Asi právě takové, jako jsem já sama. Nic mě nenapadá, vidím jen nezajímavý povrch věcí - kdežto, když jsem byla tam, tak se toho najednou začalo tolik ve mně dít, tolik jsem cítila, tušila, vnímala věci, které byly nevysloveny, a přece kolem mne byly, domýšlela jsem se, že uhaduji, co se dělo v Dr L. i v paní Boženě; vždyť se sama o tom mohu přesvědčit, když zalistuji v deníku těch několik stran zpátky!

Ale od té doby - suchopár.

Schválně teď zkusím, jestli dokáži tu příhodu s Františkem a deníkem zachytit nějak tak, aby bylo z toho vidět, co se v něm dělo. (O sobě to napsat nemohu - nemohu za to, že se ve mně nic neděje, když tenhle můj vytrvalý ctitel dělá na mě své věrné psí oči.)

Začátek zkrátím. Nakonec na mně František vymodlil, že jsem mu dovolila, aby mi ozdobil titulní list. (Na štěstí jsem začala psát až na druhém.) Ale nebylo ovšem ani pomyšlení, abych mu deník dala s sebou. Za první list nesměl ani nahlédnout, to bych nebyla snesla. A tak nezbylo, než aby si došel pro své kreslířské potřeby a své dílo provedl za mé asistence. Měla jsem dopoledne volno, děti byly ve škole, a tak jsme si šli sednout na lavičku na Kampu. Ještě štěstí, že letos začátek října zapomněl, že už patří k podzimu. Kolem poledne je stále ještě jako v mírném létě. (Zaplať pánbůh vzhledem k tomu, že vůbec ještě nemáme dříví!)

Dívala jsem se na řeku a vlastně jsem zase po prvé po tolika dnech odpočívala. Na milého mládence jsem za chvilku zapomněla. Hleděla jsem na vodu, na jejímž povrchu se pohupovaly zlaté topolové listy, penízky podzimu. František se vedle mne lopotil se svou kresbou, vlasy mu visely s čela - já vím, že nefuněl, ale vypadal tak, že by se to bylo k tomu docela hodilo.

Já sama jsem chtěla užít příležitosti, abych si zase po dlouhém čase ve vzpomínkách zopakovala čtyřiadvacáté září. Ale nevím, snad jsem byla již tak unavená, nebo to způsobila ta zvláštní sladkost říjnového slunce s tisíci blyskotavými zrcátky na říční hladině - myšlenky, vzpomínky, obrazy, vše ulétalo, nic jsem nemohla zachytit, jen jsem byla tak příjemně malátná. Kdyby mi byl v té chvíli někdo řekl: Teď umřeš - byla bych se asi usmála stejně, jako jsem se usmála, když se mi do klína snesl maličký topolový lístek, žlutý jako jarní žloutek. Seděla jsem takto - krátce? Dlouho? Nevím. Ale bylo to krásné a klidné jako usínání - nebo snad i smrt je taková?

Ale pak mne ten nešťastník vyrušil. Podával mi deník s otevřenou pomalovanou stránkou. Nakreslil tam kotvu, srdce a kříž. Dívám se teď na to, je to hezké, jemné, dokonce to obarvil. –

Chystala jsem se, že se pokusím vypsat, co se ve Františkovi dělo, že se pokusím o svůj první „literární portrét“. Ale už se mi do toho nechce. Ostatně to, co se v něm dělo, bylo náramně prosté; ani se neodvážil na mne promluvit, jen se díval, díval –

Vím, že mne má rád, a všecka má svízel spočívá v tom, abych mu, pokud to jde, všemožně zabránila říci mi to. Protože je opravdu hodný a nerada bych mu ublížila, poněvadž si to nezasluhuje. –

(Dovětek.)

Po divném dnu šťastný, šťastný večer!

Zastavil se tu Dr L. a vyřídil mi vzkaz od B. N.: Mám jí poslat svůj článek!!

5.X.

Samozřejmě, že jsem s článkem utíkala hned druhý den.

Ale jaké zklamání: nebyla doma. Otevřela mi její dceruška. Dala jsem jí obálku do ruky, něco jsem k tomu říkala, co, nevím - uctivé poručení. Ani jsem si dívenky vlastně nevšimla.

Teď nezbývá než zase čekat, čekat -

A já si představovala, že si paní Němcová článek hned přečte, že mne vyzve, abych tu chvíli počkala, a pak mi asi o něm něco řekne…

8.X.

Už třetí den - a stále nic.

Ale nesmím být netrpělivá. Ona má jistě tisíc důležitějších věcí, především svou práci.

Mně pak pomáhají mé starosti. A pomáhají víc, než je mně milo. Už zase není ani krejcar v domě. Aspoň že mám na měsíc zaplacený byt, a když jsem vyrovnala dluhy, tak mi u kupce počkají do soboty, kdy dostanu za hodiny. Ale co je to platné, když všecko, co hodinami vydělám, nestačí nám ani na to nejnutnější a týden po týdnu znovu dluhy narůstají. Ke všemu dostali u asesorů spálu a tam jsem učila tři děti! Než se vystůňou, odpadne mi půl druhé zlatky. Co prodat opravdu už nemám. A odnikud nevím, co by se dalo očekávat…

Dr L. mi domlouvá, abych se obrátila na profesora Purkyně, že ho již informoval o mně i mém přírodovědeckém článku. Ten prokletý článek mi už leze z krku! To byla také jen taková krátkodechá iluse. Rozběh - a co dál? Nic.

Bublina praskla. Takový učenec se nad tím může jen usmát - dětská škrabanice. Nevím, jak jsem mohla být tak naivní a dokonce se radovat, že jej paní Němcová chce číst! A teď už ho možná přečetla a už ví, jak je hloupý. A jak já jsem -

Ne, raději dnes nenapíši už ani řádku. Všecko mi připadá takové - takové černé, beznadějné.

8.X.
ZE ZÁPISNÍKU FRANTIŠKA VANÍČKA

Veroniko! Veroniko!!

Chtěl bych Ti psát, a když Tě nemám před očima, tak se mi to zdá zcela snadné. Ale vím, jakmile bych Tě uviděl, že bych Ti své psaní nedal, nemohl dát. První Tvůj pohled by mi to nedovolil, i když jsi na mne vlídná. Ano, jsi vlídná, vlídná - a to je tak málo. To je dokonce míň, než kdybys mne někdy odbyla, byla zlá, ale zase jindy…

A tak Ti píši jen do svého zápisníku, který nikdy neuvidíš. Přesto píši, protože musím k Tobě mluvit - aspoň takto. Jako k Tobě mluvím, když pracuji v dílně, kde je plno křiku a hluku, jako k Tobě mluvím, když se vracím večer unavený z práce, když přijdu domů - pořád, neustále, i když mne neslyšíš, i když mám při tom zavřená ústa. Veroniko!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veronika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.