Vladimír Körner

Uznávaný český prozaik, dramaturg a filmový a televizní scenárista.

Rodina Körnerů pocházela ze Sudet. V roce 1939 odtamtud museli odejít do vnitrozemí. Otec  patřil během války k představitelům vojenského odboje v Kojetíně. Byl v tajné vojenské organizaci, která připravovala povstání na Moravě v roce 1944. Padl v posledních bojích války 7. května 1945 a „in memoriam" dostal dva válečné kříže.

Po válce se rodina vrátila na severní Moravu do Zábřeha. Zde Vladimír Körner zažil odsun Němců. V letech 1954 - 1957 vystudoval Filmovou průmyslovou školu v Čimelicích a ve studiu pak pokračoval v letech 1958 - 1963 na FAMU - obor dramaturgie.

Během studií působil jako dramaturg a později i jako scenárista Filmového studia Barrandov.

Za své tvůrčí úsilí je Vladimír Körner držitelem řady ocenění z našich i mezinárodních festivalů - Berlín, Karlovy Vary, Sapporo, Monte Carlo, Cannes a další. V roce 2004 obdržel prestižní „Cenu Vladislava Vančury".

Život za podpis

Děj knihy je zasazen do období příprav a počátku prusko-rakouské války a zabývá se dopadem událostí na psychiku člověka doby. Na příběhu studenta, který se upisuje tajné policii, ukazuje autor policejní praktiky, jak malým háčkem, evidentně nastraženým, lze polapit a zničit nejen duši mladého člověka, ale i rozvrátit jeho fyzickou existenci.

Vladimír Körner

Život za podpis

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vladimír Körner – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-27-7

Obsah

Primo tempo Praha

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

Secondo tempo 1866!

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Jsme jenom bezmocni…

K ránu déšť ustal, vypršelo se. V horách začínalo svítat. Příliš záhy pro chyceného špeha. Končila nejkratší noc v roce a nastával nejdelší den. Letní slunovrat 1866! Bylo slyšet probouzející se ptactvo a pruské zvonkohry. Bubínkům a píšťalám udával takt Schellenbaum, turecký stromeček. Ta hudba stála před Samotou, v místech, kde Ludvíkova pouť v horách začala a nyní dospěla ke konci. Hráli Steige hoch, du roter Adler a šedivé kamení vyloženě krvavělo a hořelo při dotecích slunce. Vysoko nad roklemi se vznášel orel a vedl nastupující armády.

Tam nahoře vítězilo slunce, zatímco při zemi ještě vládla tma. Pruský hlídač vyvedl Ludvíka na povětří. V přístěnku, kde mívali bryčky a koně, mu rozvázal provaz na rukou. Zručně vyrobil smyčku, stačilo jen utáhnout.

— Víš co, mládenče, — řekl a podal oprátku, — je tak pěkně, udělej si to sám. —

Někde k tomu přidávají kytičku na rozloučenou, klasický šprým německého podsvětí. Hlídač si šel zakouřit z fajfky za stavení. Už hřálo sluníčko. Porcelánovou troubel mu zdobil malovaný koráb z Gdaňská, i lodníky přibrali do princovy druhé armády. Tabák byl ze zámoří, minutový prodej Hansy. Zavoněl zářivým ránem jak o posvícení.

Nastupující batalióny šlapaly úvozem a provázelo je drolení kamení, kapela jim hrála slezskou: Krásně je u nás v Libau. Z toho hnízda vyšli ještě za tmy. Špičaté piklhaubny a jehlovky se leskly. Zaprášení, vousatí chlapi pěší gardy šlapali jak pohádkoví obři k průsmykům do Čech.

Ludvík vážil provaz v ruce, blízko měl trám verandy i větev jabloně, v koruně míval kapitán Truxa za terč špačci budku, kůra byla probitá střelami, zbylo jen prkýnko z hnízda. Plno květin kolem usedlosti žlutě zdravilo počátek válečného léta, jen on tu krásu kazil. Postoupil až k cestě k pochodujícím a při jejím okraji prosil:

— Prosím vás, lidi. Jsem rakouský vyzvědač — — oběste mě někdo, sám nemůžu, prosím vás — —

Marně. Chasníci z mazurských bažin jeho němčině nerozuměli, jejich dupot utopil škemrání. Semtam se na prosebníka někdo pousmál, dokonce mu pokyne, a většinou táhne dál. Také mají svých starostí dost. A tak vše přehluší pruské píšťaly, stromeček břinkne do kroku. Celá tahle vojna bude vlastně jediným nekonečným mašírováním v prachu, blátě a při bouřkách, ty budou sužovat vojsko od počátku a na konci přivolají kromě úplavic i choleru. Tohle byla teprve ouvertura, A dur!

Ludvík chytl dokonce jednoho z pěšáků za rukáv. Chlap se okamžitě ohnal tak rázně, že ho odhodil do příkopu. Další a další ho míjeli, marně se pozvedl na kolena, sepjal ruce. Tohle vypadalo na modlení. A tak se konečně jeden z fyzilýrů, sám pěkný chudák, slitoval nad člověkem u cesty.

Ludvík čekal úder kolbou, výstřel z milosti, píchnutí bodlem. Pěšák vytáhl pouze sáček na mince, neměl jich mnoho. Vybral padesátikrejcárek a ten vtiskl do prosící dlaně. I v moři krutostí bývá na počátku milosrdný skutek. Tohle byl definitivní konec. Kopflohn mají Němci výraz pro tuto almužnu, odměna z hlavy, peníz Jidášův!

Muzika oněměla, nabírala dech. K hranicím zbývala poslední pruská míle. Pionýři s tesařskými širočinami nahradili stržený můstek čerstvými kládami. Ještě před měsícem takto rubali a osekávali trámy na střeše vratislavského chrámu, přivázáni lany mezi nebem a zemí, v zastřešeném kostele se modlí jejich ženy a děti za vítězství. Mír jim už nedával obživu v loděnicích hanzy, otesané kostry korábů nahradila ocel a poctivé plachty pára. A tak se těšili na válku a kořist v korunních zemích. Proud modrých zástupů se vlnil jak švestkový had do hraniční soutěsky. V jejím ústí se mihla hlídka, za ní přeběhl další stín. Bez výstřelu, ještě s bázní a ostrahou procházejí šiky mezi skalami. Čekají ránu ze zálohy, padání kamenů a zátarasy, křížovou palbu pověstných lorencovek a čtyřliberních kanónů, nic nepřichází — — jen slunce postupuje po stezkách a odkrývá výhled do české kotliny jak do nekonečna: obrysy spících chlumků a hájů, zelené žito v polích, opožděně kvetoucí stromořady. Cesta do Čech byla volná — — Zázrak, vojáci smekali čepice i přilby.

Oněměli.

Nad všemi otevírajícími se pahorky, nad lesy v té líbezné končině se ozývá slavná muzika pro pruskou armádu. Hrají Yorkischermarsch od Beethovena…

Vyvrženec zůstal při cestě zapomenut, živí lidé se mu vyhnuli. Jen zatoulaný pes se k němu přirousal, jenom zavyl a odtáhl dál. Krásu nového jitra Ludvíkovy oči nevnímaly, byly zaplněny slzami, draly se i přes zavřená víčka, odrážely třpyt slunce. Bez oslnění, bez slitování. Orel nad ním zaskřehotal a vracel se ke skalám, také létá sám.

Pokud dokážeš plakat, jsi prý ještě člověkem. Svědomí má být poslední instance, pokud tě ušetří lidé. Klečel při cestě, ale neviděl ani odraz vlastní tváře, ležela utopena v blátě.

Jak pramálo stačí, aby byl zmařen lidský život. Někdy jediný podpis —— chtěl ses zachránit a přitom jsi podepsal ortel zkázy. Prastará smlouva s ďáblem o duši, o nic jiného se ani nehraje. Příliš záhy v životě, kdy se chce létat, kdy se zdá tolik cest otevřených, a nakonec zbude jediná. Via mala, ta nejhorší, tu ti uchystají druzí, není úniku. Spása nebo zkáza vyjde nastejno, sebezničením nelze zvítězit. Buď čertu sloužíš, nebo jsi proti němu, třetí cesta zdánlivě není. A co když existuje, co když je právě ona zdrojem skutečného lidského údělu? Křivolaká cesta pomsty a předstíraných věrností, totální zrady a přetvářky, nekonečné odčiňování jakési viny, která nebyla zaviněna. Zanech všech nadějí, ničeho si ďábel neváží jak svých otevřených protivníků, na jejich zničení je zařízen. Bojí se pouze těch osamělých, ponížených tvorů, jedovatých šípů ze zálohy. Není šance k vítězství, broďme se pouze bahnem, neboť se chystá na nové deště, jako v každý den onoho válečného léta. Voda z nebes spláchne zoufalství člověka i jeho podobu v propadlišti času, zůstane sotva v paměti jediné generace, někdy jediného člověka. Samota bývá nejmilostivější ortel a smrt vykoupením, pokud s ní přijde i lidské zapomenutí. Kéž by! Zbývá dát odpověď poslednímu soudci, který již není z tohoto světa.

A co když ten poslední spravedlivý vůbec neexistuje?

Primo tempo Praha

I.

Podoba se stala nezřetelná, tvář zmizela — — pokrývala ji stále větší vrstva, která se promění v kámen. Byl to Romanův nápad, odlít do posmrtné masky obličej přítele, stvořit tak předobraz věčnosti vlastně na počátku jeho mládí, kdy se podoba teprve utváří a každičký čin, každá myšlenka vrývá svou stopu. A tak hnětl hroudu gypsu jak vánoční těsto. Pekař coby stvořitel. Na podlaze mu leželo bezmocné torzo.

— Mám geniální plán, Ludvo. Nazvu ten svůj nový cyklus: Hrůzy vojny. —

Prosté, jak každá velká myšlenka. Umělec o samotě, světem opomenut truchlí bez inspirace. A tu si pro něj přijde anděl, aby ho vyvedl ze zátiší, aby podal svědectví o bídě světa. Jako varování!

Kamarád mu odporovat nemohl, ze sádrové koule vedly dvě ruličky jak z nozder zubra.

— Chvilku vydržet, Ludvo. Neudusíš se. Jak začne schnout, bude pálit jak ďábel. —

Roman mohl vyčkat, až dílo zatvrdne, a zadívat se k nebi za vikýřem. Krvavělo. Červánek se ukazuje, brzy rána udeří, varují i pražské listy. Barvy věží a prejzů byly posvěceny západem, blízko vrkali holoubci —

— a ony pásy šarlatového světla zalily nyní stojany a folianty. Knihy se válely všude. Která se znelíbila, tou Roman třískl do kouta a už ji neotevřel, nikdy. V tom byly jeho soudy definitivní.

— Mám pro tebe ty stanovy a přísežní formuli. Po zítřku tě přijmou — — bude to tvůj křest. —

Roman si sňal i skřipec a pražské panoráma se slilo v mlhovinu červánků. Věští vítr, v tomto čase i bouřku. Brzo práskne hrom! Cílem jest spojení veškerého Slovanstva k osvobození z otrockých pout rakouského němectví. Počet a jména údů udána jsou v tajné smlouvě, přísahá se na zbraň, na věčnou mlčenlivost a slepou poslušnost. Báchorky pro mladé snílky. Důležitější je čin.

— Ještě žijem, i když jsme projeli, — pravil Roman spíš k sobě. — Velká trojka polské malby. Jan Matějko a jeho Rejtan, Grottgerova Polonia 1863, a já… kéž by! —

Jen vláda umění je neporazitelná. Hrůza zůstane zakleta v jeho cyklu, agónie povstání z ledna, kdy jenom sníh pokrýval ohořelé krovy a kříže na rozcestí, žalovaly prostříleným plechovým tělem spasitele. Té zemi tenkrát kralovaly vrány, vytí vlků. Co zbylo naživu, se belhá, závějemi, dva dobrovolci s jedinou puškou se brodí jak za spásou ke kostelíku. Jen on ještě odolal zkáze, čeká své poutníky k poslední mši. I věčný vítr pro chvíli ustává. Běženci zvedají hlavy ovázané cáry, svatostánek jim přidává zbytečky sil — — A běda, u vrat spatří léčku. Zpod prahu něco teče a barví sníh do ruda, samá krev! Uciekaj, stačí hlesnout starší povstalec, aspoň ty se spas! A prcháš jak v příšerném snu, který nejde zastavit, v hrůze jsi bez moci. Dostal ses k spásonosným jedlím, a přece se ohlédneš. Ale nezkameníš jak žena při útěku ze Sodomy, království je ztraceno!

Zkáza neznehybňuje, naopak dveře kostelíka se rozletěly, tam ještě vzdoruje kamarád s mušketou pamatující Napoleonovo tažení. Ta věc nevystřelí, ruce pro mráz nenabijí patronu. Ozývá se hvízdot jak při veselce, kolem kostela se mihnou jezdci, ti sedmihvězdní od severu jak v legendách, blýskne ostří šavle. Jen tak, jak při džigitovce proletí okolo a druh tam ještě stojí, a už se kymácí, pouhý trup jeho těla neboť je bez hlavy!

Odletěla do závěje, sníh ji pohřbí, vrány už čekají na oči.

Čirý děs! Teprve mečem sroste hlava nanovo, z popela vyroste býlí. Chtěl bys zavřít oči, ale nejde to. Žádná noc nepřinese spasení, v každém požáru je něco barbarského, a zvlášť při třeskutém mrazu. Oči zůstanou navždy uhranuty září nad obzorem, ruce sotva udrží očazený uhel, a ty plameny zkázy se šíří po nebi jak červánky budoucích časů — — lepší už nebudou, přinesou navěky tmu.

A přesto se červeň promění v obyčejné svítání. Vše se umrtvilo, povolily mrazy, nezbyl ani vzlyk. Mezi návějemi čeká černožlutá závora a za ní mír jak v betlémské krajině. Ozývají se rolničky služebních saní, rakouští úředníci přijíždějí k celnici s tvářemi pěkně sytými mrazem.

V závětří je vítá zpola zavátá, možná zmrzlá postava. Zase jeden, lezou jak vlci, zima od severu vyhání z pralesů rebely i vlky.

V celnici se však záhy kouří z komína. Pinktlich acht morgens zní předpis, nejprve natáhnout hodiny a počkat na přesné odbití, teď začínají úřady v celé monarchii, a pak je možné vtáhnout i zaváté tělo dovnitř.

Má štěstí, nezmrzl úplně. Přivlekl si srolované papíry, možná štábní mapy prohraných bitev. Jak zaúpěl, když mu je chtěli vykroutit z omrzlých prstů! Pouhé čmáranice, žádné plány, s tím se chudák táhl tolik mil, zmazal to vlastní krví.

Dali mu napít, posadili ho na bednu s erárním dřívím. Jedlová polínka praskala, oslepené oči se vracely k lidem a rty se třásly. Tady byl v bezpečí, nemusel se bát smrti ani mučení. Akorát orlíček a červenobílá kokarda už nic neplatí. Hodili to do služebních kamínek a dali zapít bryndou z bandasky. Hleděl do plápolů s očima plnýma vděčnosti a tajících slz. Bez moci, bez vlasti, jenom zachráněn, když je Polsko ztraceno — —

Roman si upevnil cvikr, z dálek slyšel bití orloje. Odtloukal šest, šosácký čas májových pobožností.

— Možná se divíš, proč jsem přibral ty dva maníky, Ludvo. Ale budou se hodit. Potřebujem chlapy od železa. Anarchisty. Odpálí to! —

Bomba v májové Praze! Strojničí z fabriky Ringhofferovy, také věční vzbouřenci. Už se plíží po schodech. Roman zatáhl zástěnu a šel jim otevřít. Vyklepali smluvený signál na oplechovaných dveřích.

— Heslo? — řekl.

— Otevři, krucinál, — ozvalo se. Vpustil ty dva dovnitř, ruce i haleny měly usmoleny šmírou a kolomazí. Dorazili rovnou po šichtě.

— Nazdar, bratři. Jdete včas. —

Ohromilo je tělo na podlaze, bílý kámen místo obličeje.

— Propána, je tuhej! —

— Naopak, jeho podoba bude zachována věčně. Díky mně. —

— To se na to vykašlu, — řekl Klement Kubr. — Co je zač, zase krajan? —

— Študent, váš člověk, — pravil Roman. — Ten do toho nejde pro peníze, ale pro ideál. —

— Takový zrovna potřebujem. Fajnovky! —

— Náhodou, — zastal se bezmocného přítele Roman. — Potřebujem mezi sebou nějaký poctivý ksicht. A to vy, bráškové, nejste. —

Neurazili se, zkusmo nakopli hroudu na zemi, víc je zaujaly křivky ženských těl na stojanech.

— Příště radši přiber holky, ať je aspoň sranda, — řekl Klement, — to ti držely nahý? —

— Jste křováci! — Roman si upevnil cvikr jak karatel. — Pouhé modely, se všemi jsem ovšem spal. Ať je jasno, boj potřebuje ideály a bohužel prachy. —

— Ty snad potřebuje každej, — řekl Klement, jeho ruce dělaly pěkné šmouhy po plátně. — Jak nás chceš dostat za vrata? Jsou hlídaná. —

— Bez obav, — řekl Roman. Všechno mají nakreslené, každý schůdek i nouzový východ. — Dovnitř vás dostanu já. Vyhodit jim tiskárnu i s manifestem, to uzná celá Praha. —

Můžou si to dát vybubnovat. Chasníci byli pro, absolutní petarda.

— Seberem jim taky válečky a štočky, — radoval se až teď i ten tichoučký Albín Bém. Galvanoplastiku dají dokupy sami, staří tiskaři mají poschovávané lisy v obroku, role papíru po stodolách, rámy rozebrané na kousky. Lepší než bomba na místodržitele. Na každé pouti vlastenců se objeví letáčky a hanlivé písně, paskvinády. Boj pokračuje!

— Děláte si srandu z mého malování, — řekl Roman a poodkryl něco, čím je ohromil. — Ale za obrázek jedné oficírské paničky mám tohle. —

V plátně byla zabalena skutečná pistole s dřevěnou pažbou a firemním cejchem. Takové nemají ani frekventanti z vídeňské akademie.

— Jsi formát, Romane— — funguje. —

Klement natáhl věcičku okamžitě, i když ji viděl poprvé. Vzal si od Romana i viržinku.

— Bohužel, patrony vystřílel její kluk na veverky, — řekl Roman, v nouzi vystřelí cigárkem. Až to klapne, začnou ve velkém. Co se nepovedlo jejich tátům v osmačtyřicátém roce. Letáky na jejich vlastním stroječku— — a taky na Romanovu grafiku.

Usilovné funění a tlučení dlaní o podlahu je vrátilo k reálnu. Tomu chudákovi nebylo zrovna nejlépe pod zatvrdlou sádrou.

— Moment, Ludvo. — Roman byl v mžiku u něj, — drž, teď se hodně nafoukni. A je to! —

V poslední fázi! Odtrhl hroudu a v ní byl polotovar k podobě člověka. Jak obrácený otisk v zrcadle, který se musí ještě jedenkrát naplnit. Až potom se zjeví tvář jak zakletá věc probuzená k životu. Sádra se nepřilepila ke kůži, skutečný obličej byl zmazán vazelínou.

Romana něco mátlo ve formě, něco, co ještě neviděl na žádném odlitku smrti. Bylo to jak blaženství Buddhy, plachý úsměv.

A ani netušil, že to pousmání bude také posledním v celém dalším Ludvíkově životě…

II.

Holoubci dovrkali, společníci odešli. Podkroví ovládlo šero. Jen na stojanech strašily obrazy při svitu svíček. Roman odsekával původní sádru a otíral flanelem kousky zjevené načisto.

Ludvík tiše přihlížel přítelově práci. Romanovy ruce by mohly patřit houslovému géniovi, hladit čela žen. Měli čas, celou májovou noc. Bylo jim jak v strašidelném boru, ve vikýři zablikaly první hvězdy a spící holubi se nespokojeně čepýřili pro plápol svic. Ani Romanův obličej nedělal hanbu první cyklické kresbě. Zsinal ten přízrak odvátých bojů a ideálů, výčitka mesiáše povstalého z hrobu. Přesně tak se zvěčnil coby Mistr strážený andělem inspirace. Jinak zvaným Všudybylem. Straszna wróžba, znamení hrozné.

— Tím začnu, Ludvo. Jako děcko jsem taky předvídal neštěstí. Čirý úděs. —

Ať se klepou pražští preclíkáři a podúředníci. Výjev je vyveden černými konturami, na pořádné olejové barvičky umělec neměl. Krajina stylizovaná do časů antiky, i géniův strážce nese biblickou hvězdu nad čelem, vznáší se v dost průhledné říze. Námět omlouvá tuto troufalost. Na uhlovém nebi kraluje kometa jak nad Betlémem, straší veškerou idylu tichého večera. Rodina se sešla v loubí k rozjímání a nyní hledí s děsem vzhůru. Tam je ona zvěstovatelkyně všeho neštěstí, jmenovitě vojny, neúrody, drahoty a moru. Pověra nebeských úkazů jest známa, to vidíme z polekaných obličejů. Jenom děcko ukazuje s jásotem na vlasatici, věrný pes si spí, zatímco stará matka lomí ruce a nevěsta v požehnaném stavu klade hlavu na rámě mužovo. Dospělí tuší pohromu v poselství hvězdy, psychologie lidu obecného je takto trefně odkryta. Porodí pohrobky.

— Marnost nad marnost, kamaráde. — Roman jako pravý mistr zhoubce své dílo signoval. A. D. 1865, Maius. Marné varování nic netušícímu lidstvu. Pražští občané jsou dávno v kanafasu, i samotný mocnář uléhá se slepicemi, aby od kuropění otravoval své národy. Jsou lidé slepice a lidé sovy, moudrost bdí po nocích. A celé mocnářství trpí chronickým nevyspáním, kdo zíve, ten nemyslí. Otupělý si hledá po obědě místečko k zchrupnutí.

— Vašim lidem to bylo fuk. Nás honili po vymrzlých bažinách. Pořád ti slyším klapot podkov po ledě. Jak ti teče krev, je konec, každou kapku je vidět a když ne oni, tak tě dostanou vlci… —

V době tragického povstání se rozmohly v slovanských zemích davové veselice a procesí. Nebylo kopečka a háječku, kde by neteklo pivo.

— Taky se bojím, Romane, — přiznal Ludvík. — Co když to zítra nevybouchne dobře? —

— Ale jo, tady máme proti sobě Austrijáky. To jsou ignoranti, gemýtlich lidi. Něco musí prásknout, jinak shnijete. —

— A jak to dopadlo? Špatně, jako vždy, — připomněl Ludvík.

— Neboj se, tebe z toho vynechávám, — řekl Roman. — Ty jseš jenom taková kudrlinka na římse. Nezlob se. Aby tě mohli přijmout. —

— Pověsili vám Traugutta, Rafaela Krajewského! —

— Říkám ti, Rakušáci ne. Mám přesné reference. Seženem falešné papíry, zachráníme spousty našich, Ludvo. Uděláme řetěz z Krakowa sem přes Prahu, až do Parisů. —

Krásná vyhlídka, věčný cíl.

— Máš tu formuli pro mě, Romane? —

— Tady. — Roman předal lístek jak svátost a rozhlédl se, i když byli na půdě sami. Reflex spiklence. I v tropickém pralese se otočí, zda je neposlouchají papoušci. — Naučit nazpaměť a spálit! Dám ti vědět, kdy to bude.—

— Prý se musí přísaha podepsat krví, — řekl Ludvík.

— Nejsme ve středověku. Verbální akt, Ludvo. Hlavně mlčet a bacha na hlavu, až půjdeš dolů. Chybí schod. —

— Díky, Romane! —

Maska byla dohotovena, zbavena mastnoty. Dokonalá čistota a neposkvrněná běloba. Slavným mrtvým se dává patina do zlatova nebo bronzu. Tohle byl padlý sníh. Ludvík se ještě naposled zahleděl na anděla na obraze, ten líbezný zjev se nezajímal o nebesa, která zná dokonale. Usmívá se na ono jásající děťátko!

— Ty, Romane, není ten génius inspirace náhodou malá slečna Lotka? —

Roman se zachechtal jako satyr a šel posvítit kamarádovi na schody.

— To víš, že je. Pomstíme se pánům radům, že jim svedeme jejich počestné dcerušky. Masku dej nad postel, na to zaberou. To ti zaručuju — —

Dcerka stavebního direktora Kleibla, k nevíře!

Roman zvedal kahánek jak vábničku naděje, škleb gotického skřeta na rozloučenou. Do zítřka! Pravý umělec tvoří i žije pro svobodu. Ve všem. Ludvík si odnášel v plátně ještě mírně zvlhlou vlastní posmrtnou podobu.

Tak zůstane zachován do budoucího času, s panickým úsměvem v každé smrti má být zakleto tajemství, a zatím si odnáší příslib štěstí.

Spát se nedalo, jenom zavřít oči. Ve svém podnájmu sedmkrát uhladil darovanou formuli a při chabém světle zněla jak modlitba před vzkříšením:

„Přísahám tedy, že vždy co věrný syn národa

ze všech sil, svým životem a spasením

budu napomáhati svobodě národa a vlasti!

Budu jednati jako muž bez bázně a

nepodvolím se ani mukám pekelným.“

Posvátná slova, zvláště ta pekelná muka zamrazila. Jak se asi odehrávají? Zachvěl se spíš předjitřním chladem než předtuchou, zapomněl zavřít okno do májové noci. A nyní z ní vzlykaly šepoty dalšího deště.

III.

Večer byl stvořen k jejich záměrům, plný přeháněk. Vzduch se srážel v blízkosti řeky. Místa byla liduprázdná, zde končily městské hradby. Ludvík měl v očích jenom úlek, když z mlhy vyjel kočár. Byl černý, oba koně bělouši s klapkami na očích. Strašidelné koně k parádnímu funusu! Před takovými prchali Indiáni, když španělští dobrodruzi dobývali Peru.

— Páni, kde to sebral, — vydechl Albínek, — pravá berlína! —

Na kozlíku se naparoval Roman jak pravý aktuár z místodržitelství. V cylindru, i skřipec si vzal zlatý. Bylo to tu! Předal bič Klementovi i s pelerínou kočího.

— Půjčil jsem ho u paláce, kočí je v lihu. Další dotazy, pánové? —

— Já nic, akorát není moc tma, — řekl Klement.

— Trefíte poslepu. Hlavně, ať vám to bouchne. Doutná to dost dlouho? —

— Samo, to je pořád keců. — Klementovi kočův mundůr překážel, nebyl na knoflíky, ale na šňůrky. Husarské móresy v starozlaté Praze.

Roman si přilepil dokonce falešný knírek.

— Používat zásadně krycích jmen. Klid, Ludvíku. Teď budeš Johann Kramm, policejní čekatel. Na. —

Zpod šosu podal tu včerejší pistoli.

— To se tam bude střílet? —

— Nevylučuju. — Roman si vyhrnul límec gestem duelenta z počátku století. — Doufám, že jste nalačno, chlapci. Kvůli eventuálním zásahům. —

— Vždyť to nemáš nabitý, — řekl Klement.

— To je smutný fakt, — přiznal Roman. — Odvahu! Všecko máte jak v bavlnce. Já počkám tady. —

Z pochopitelných důvodů, které to asi byly? Zajížděli k nejméně přístupným částem starého Vyšehradu. Klement vedl kočár ještě bravurněji než Roman a přitom byl dítě pražského dna.

Občas ho nechal jezdit rozvažeč ledu, když byl namol.

— U týhle fortny vzali naše lidi na bodáky, — vzpomínal nyní ten pohrobek barikád, znal každé zákoutí. To bylo pasé, v osmačtyřicátém házel pouhým kamením, za to dnes veze pod kozlíkem bombu.

— Teď jim to vrátíme, Klemente, — těšil se také Albínek.

Za náspem se úžila cesta a končila závorou. Blikala tam lucernička. Koruny májových stromů byly v zenitu a pohlcovaly světlo i zvuky. Klement přiškrtil i jejich formanku, čekali na hlídače.

Trvalo mu to, byl to veterán, pajdal o berli, ale na hrudi měl medaili z prohraného italského tažení.

— Je po fajrontě, panstvo. Jedete si pro císařský provolání ? —

— Kontrola, vachmajstře, — řekl Klement. — Víte, kdo my jsme? Já z vás cítím špiritus! —

— Jo tak, — koktal strážce. Jako by netušil, kdo jezdí potmě v černém kočáru. — Já měl za to, že jste z Čáslavi. Moje uctivost, jen račte.

Zvedl závoru a ještě salutoval. Klement ještě poručil

Ludvíkovi: — Pane Kramma, ty bleibst da— — závoru nechte hore. Kapito? —

— Zu Befehl, — řekl za Ludvíka hlídač.

Kočár hrkotal a pátral dál v polotmě, někam k budově na konci nádvoří. Ludvík držel nemožně prázdnou pistoli.

— Akurátní chlapi, — řekl hlídač, — to se pozná. Rovnou z direkce! —

Ti dva blikali lucerničkou. Od brány to vypadalo, že se slétly svatojánské mušky. Vzápětí prošlo světýlko oknem, asi bylo všude otevřeno.

— Mladý pane, neurazte se, — řekl hlídač. — Vypadáte jako slušný člověk. Študovanej. Proč jste taky u nich? —

— Jako kde? — zeptal se Ludvík. Veterán kývl do temnot.

— Přece poznám kočárek. Od cenzury jezdí pánové starší. Dneska máte asi něco moc tajnýho, že? —

Ludvík mlčel, koho myslel tím „oni“?

Romanův nákres pamatoval na vše, tiskařský stroj byl ukotven uprostřed podlahy, na platě volalo čerstvé písmo provolání!

AUFRUF AN ALLE PATRIOTISCHEN OESTERREICHER!

To na Klementa s Albínem neplatilo, nebyli vlastenečtí Rakušáci, ale křtěňátka Vltavy.

— Fakt je tady, Albíne, — vydechl Klement. — Krindajána, kterýho je dneska svatýho— —  není to pancéřovaný! —

Roman zakreslil přesně místo, kde bude stůl i lavice tiskařů, i šipku vedoucí neomylně do kamrlíku mistra. Tam se krčila skříňka, kde bylo kovové jenom kolo a štítek fy: Adolf Wertheim, A. G. Zlatistá parádička na almaře ze solidního, ale pouhého dřeva. Dvojhlavá orlice držící v pařátě meč strážila hotovost, obě korunované hlavy vyplazovaly červené jazyky jak pohádkové saně. Prag, Budapešť, WIEN byly připsány symboly ujařmeného Českého a Uherského království, a nad tím dřepí jak kvočna císařská koruna. Vídeň je Vídeň!

— Tak tohle miluju! — Klement pohladil hlazenou stěnu. Pravý dub. To půjde bryskně. Z krabice na klobouky vybalil granát. Těžký jak mostní závažíčko nebo dělová koule. Takové se nechávají na památku bitev ve zdech festuňků, odmotaný doutnák postačí do bezpečného závětří pod schody.

— Dnes jim to vrátíme i za Bílou horu, Albínku! — Albínek ve vší tichosti odmontoval potřebné válečky, formičky a cpal to do voskového pytle, také erární majetek. Zabrousit punc a evidenční čísla dá jistou práci, všechno bylo z lité mosazi.

— Kruci, já bych se napil piva, — posteskl si Klement a pak jen stačilo křísnout fosforovou sirkou o zeď.

Chytla napoprvé, další skvělý švédský vynález, o kterém se mluví v putykách, prý překoná i tuto sirku: nějaký dynamit!

Dědek na bráně Ludvíkovi posmrkával a vysílal vyčítavé pohledy. Vyběhl dost nalehko a tisky na čáslavskou cikorku s ním mokly bez naděje na odvoz. Srovnané cihličky. V budově, kde pracovali kamarádi, něco zasršelo a přidávalo záře bengálského ohně.

— Novej model, ne? — zajímal se veterán o Ludvíkovu pistoli. — Takový neměli ani naši hejtmani u Solferína. Není nad šavle. —

Svatá pravda, šavle nenadělají takový rámus. Voják přijde o nohu, nebo o ucho, ale neohluchne.

— Můj zeťák dělal u Porgesa, loni ho pěkně posekali při tý bouři. —

Proč vyčítá nepravosti právě Ludvíkovi, loni bouřili také cvočkaři v Hořicích, kvůli těm protižidovským pozdvižením je teď po celých Čechách plno dragounů. A navíc při zmínce o bouřce pěkně zablesklo.

Prásklo to večerem, až se vzduch zjasnil. Okno letělo i s panty, do nádvoří. Tříštilo se sklo a dříví, ale požár nenastal. V tom zášlehu se mihly stíny prchajících kamarádů, nesplašilo to naštěstí ani koně. Zvuk petardy odlétal jak první jarní zahřmění přes řeku, až ke kartounce na Smíchově. Ten příslib bouřného času se ztrácel v nedohlednu. Prahu tísnící se při májových pobožnostech nic neprobudilo, pěla mariánské Ave! Tohle bouchlo moc na okraji.

Jakási poběhlice vyběhla na ulici v košili a ukazovala na postiženou budovu.

— To bylo v tiskovně, pane. Viděla jsem ohně. Hoří tam. —

Neobrátila se na pravého. V tomto čase byl venku jediný pán s brýlemi a cylindrem. Jenom sykl:

— Gehen Sie weg! Policie! —

Vycouvala v pravý čas, od tiskárny se řítilo spřežení jak z čertovy veselky. Závora byla nahoře, Ludvíka přibrali na stupátko. Nóbl pán si strhl knírek i cylindr a jako pravý kavalír jej hodil ženštině na pozdrav.

— Ich scheisse auf deinen Hut, — zvolal, než vstoupil do kočáru. Až nesmyslně prudce ujížděli po krabatém dláždění z Vyšehradu. Šemík pádil k Neumětelům, tihle to vzali obráceně.

Žena si odplivla za kočárem, nesla v náručí cylindr jak pošlou kočku. Hlídač konečně našel poplachový zvonec.

— Byli od policie nebo ne? — zeptala se. — To si někdo vypije! —

Kdo asi? Hlídač měl půlrok před odchodem ze služby, jemu se bortil pravidelný svět.

— Ale vod tajný, Štefi, — řekl. — Těm projde všecko. Radši zmiz, nebo tě seberou jako lehkou.—

Z temnot se ozývaly píšťalky policejní patroly.

— Já nic neslyšela, — tvrdila popravdě ta tiskárenská pomocnice strážníkům. — Vylekalo mě akorát světýlko v okně. —

Přeslechnout petardu na sto kroků je možné, tiskařský stroj nadělá takový rámus, že člověk za pár let stejně ohluchne a může mu to být jedno. Žádná ženská si nedá klapky na uši ani při takové robotě, chce vypadat, pokud jev dílně chlap. Teď byla prokletá mašina na huntě, ještě z ní dýmalo. Ruce návštěvníků nadělaly po zdech mastné otisky a šmouhy. Na zápraží se snad i vykáleli. Provolání k pravým rakouským vlastencům se válelo po podlaze, z koutka žalovala almárka jak vykuchaná ryba, stěny očazené a mezi rozteklými pečetěmi doutnala ještě hrstička papírových peněz.

Starý věrný voják se mohl jen pokřižovat. — Tak a mám po rentě, páni, — oznámil a smekl čepici. Definitivně!

IV.

Romanovy oči za binoklem zářily, na šňůrce kolem límečku by měla viset medaile za chrabrost.

— Zdar vlasti, spiklenci. Vlastně, loupežníci! —

— Jacípak loupežníci, — ohradil se okamžitě Klement, — to snad nejsme. Bojujem proti vydřiduchům. —

— Správně, — uklidnil ho Roman. — Svatý boj je to. Tady máte každý sto zlatek. Po pětkách. Ostatní předám, kam náleží. Naši akci hodnotí slovanské direktorium. —

— Proboha, oni jsou tady? — užasl Albín. Diví se všemu. Za ty peníze mohou podplácet rakouské eráry, sehnat pravé dokumenty, podporovat příbuzné uvězněných. Každý uzná, že šlo o herojský čin.

— Skryti, — pravil Roman a položil jako trumf noviny.

Bylo to tam, černé na bílém, jen jejich jména chyběla.

„...včera ve večerních hodinách byl v úřední budově na okraji Prahy vypálen neznámou rukou granát …“

Dost nenápadný titulek mezi kurzívami! Policie pražská oznamuje:

„Policie pražská je na stopě daleko široko rozvětvenému spiknutí zřízenci policejní již zjistili dostatečný počet svědků a popis pachatelů. O tomto zločinu veřejného násilí a jak se zdá i zločinu velezrady bude čtenářská obec průběžně informována…“

Radost pohasla, hlavní svazek bankovek uložil Roman pod prkno na střeše. Přede všemi, byla to věc důvěry.

— Jediný, co trefili, je to mezinárodní spiknutí, — řekl. — Budu se zase muset hlásit jako cizinec každý pátek aspoň se dozvíme, co se děje. —

— O penězích ani slovo, — vydechl Klement, — moc divný. —

— Pochopitelně, — přitakal Roman a nastalo ticho. Jak to myslel? — Vypálili jsme jim doslova rybník, mládenci. —

— Mám ty bankocetle kapku popálený, — ozval se Albín.

— Já taky, — přidal se Ludvík. Pořád něco. Roman zkoumal pětizlatku v protisvětle.

— No jo, docela neznatelný. Tak si vyber větší, ale riskuješ. Můžou být zapsaný. Poldové pěkně zuří. Hlavně tajní! —

— Proč tajní? — hlesl Klement. To slovo okamžitě zabralo. Roman si urovnal skřipec a vychutnával svou chvíli.

— Byl to jejich kočár, — oznámil, — a ty peníze taky, pánové! Z té utajené kasičky totiž vyplácejí svoje špicly. —

— To je teda fór, — zašeptal Albín. I když venku dál svítilo sluníčko, bylo v podkroví jak v márnici.

— Světovej, — řekl Klement Kubr. — Jako by mně šáhla smrtka za krk. Já jdu od válu, vejtaho! —

Nacpal si peníze pod halenu, Roman mu zastoupil cestu.

— Neexistuje! Teď jsme v tom na život a na smrt. Navrhuju na čas pohov, žádné samostatné akce. Jdem to zapít. —

Klement se nenechal zdržet.

— Ty si chlastej, kde chceš. Já mizím z Prahy— — jestli to nevíš, mají dnes špicly všude. —

Pošetilec, myslí si, že uteče slídilům na českém venkově! Albín Bém také váhal, a nakonec řekl:

— Nezlobte se na něho, Romane. Už jednou bručel v base. —

Na koho se měli zlobit, hlavně že nekličkuje.

— Nikoho nezdržuju. — Roman mávl rukou. — Co ty, Ludvo, taky dáš svůj díl chudým? —

— Něco dám mámě, ať opraví chalupu. Táta si chtěl koupit kus louky, máme králíky. A hlavně si pořídím pořádný oblek, z té anglické kostky, jak máš ty, Romane. —

— To je řeč. — Roman schoval binokl do pouzdérka. — Allons, chlapci, zvu vás. —

— Ty chceš slavit za ty popálený? — řekl Albín stísněně.

— Samo! Než se to rozkřikne. —

V.

Sláva se chystala na večer, pro Ludvíka zároveň na rozloučenou. Sbohem, Praho! Na tomto ostrově prožil čtyři roky, a nenaučil se polku ani vlastenecký třasák, pouze trošku plavat. Stylem pudla. Vltava vyloženě lákala, půjčovaly se poprvé loďky. Z těch se dá skočit po hlavě a neutopíš se. Vždy tě vytáhnou kamarádi, podají veslo, po hlavě praští jen odrodilce. Zde polil Romanovu perokresbu vínem. Tím se seznámili. Červeným!

Mezi ověnčenými stromy vlály pentle, vše v červenobílých barvách. I dívka s věnečkem je měla ve vrkočích. Připevňovala lampióny na večer a povážlivě se kymácela na štaflích. Andělská tvář z Romanových lunet, nepokrytě oživlá na povětří.

— Páni, když si představím, že tady promenoval živej Bakunin, — řekl Albín.

To bylo v legendách! Mistr bomba na památném sjezdu, na nábřeží hned rostly barikády. Včerejší petarda je proti tomu pšouknutím.

— To jsme se akorát narodili, Albi, — řekl Ludvík. Co z toho zůstalo? Táta přišel po revoluci o nohu, pro nic za nic byl také v kriminále, nejlepší skončili na Špilberku nebo utekli do Pruska. Jen básník Sabina bojuje neohroženě za práva Čechů a Fric se chce vrátit na bílém koni jak Horymír z eposu. Studenti si zkoušejí večerní proklamace a kus dál proti proudu spí svůj věčný sen vyšehradští jezdci, stráží je český lvíček jak věrný pes.

Sledovali Romana, odhodil si fráček jak kočí, když si namlouvá služku. Tou byla ona zlatovláska.

— Roman to umí, — řekl Ludvík, — je to marné. Je to bohém, Polák! —

— S holkama, — řekl Albín, — stejně nic nesvedem. Tu pistolku prý musel vrátit. O penězích věděl předem, bylo to jako narafičený. Rád bych věděl od koho? —

Ludvík se potil v maturantských šatech, z přešitého tátova kostelního úboru, ještě se hodí do rakve.

— Nevím, — řekl, a také ho to nezajímalo. Roman se chodí hlásit na revír, jako cizinec má svoje kontakty. — A hlavně je mi to fuk, Albíne. Já bych dal celý ten slovanský boj za tu holku na štaflích. —

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život za podpis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.