Johan Theorin

MLÝNY OSUDU

Originální název: Rörgast, vydáno u Wahlström & Widstrand,

Stockholm, Sweden 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin 2013

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Obrázek na obálce © jesiotr9 – Fotolia.com

© Mapa Martina Knoppová, 2014

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6276-2

Z temnoty vyklouzla přízračná loď a blížila se černými vodami průlivu. Nikdo a nic ji nedokázalo zastavit.

Chlapec v gumovém člunu se jí nestačil vyhnout. Jeho malé, vzduchem naplněné plavidlo se při nárazu na loď málem převrátilo, ale chlapci se na poslední chvíli podařilo zachytit trupu lodi a uvázat svůj člun k jejímu zábradlí.

Loď, která se nad ním tyčila, byla potřísněná olejem a zrezivělá, jako by se po moři plavila desítky let. Na palubě nebyl vidět žádný pohyb, ale v podpalubí běžel motor, duněl jako bušící srdce.

Gumový člun praskl a začala do něj vtékat voda. Chlapec neměl jinou možnost – chytil se zábradlí a začal šplhat nahoru.

Opatrně zábradlí přelezl a došlápl na temnou palubu. Ucítil pronikavý zápach zkažených ryb.

Pomalu prošel kolem zavřeného poklopu.

Po pěti nebo šesti metrech uviděl prvního mrtvého. Námořníka v kombinéze se spoustou skvrn. Ležel na zádech a jeho oči se strnule dívaly k noční obloze.

Ze tmy pak k chlapci přicházeli další muži, kteří buď umírali, nebo byli po smrti, ale přesto žili. Natahovali k němu ruce, mluvili tichými hlasy, něco mu říkali cizím jazykem.

Chlapec vykřikl a pokusil se o útěk.

Tak začalo poslední léto dvacátého století ve vesnici jménem Stenvik.

Tak začal příběh o přízraku, který se vrátil do své domovské vsi.

Úplný začátek je ale možná třeba hledat o sedmdesát let dříve, na jednom malém hřbitově na ostrově. U jiného mladíka, který se jmenoval Gerlof Davidsson a který tam zaslechl, jak se z jedné rakve ozývá bouchání.

LÉTO 1930

Gerlof Davidsson ukončil ve čtrnácti letech šestiletou obecnou školu a o dva roky později se stal námořníkem. Zatím, pokud zrovna nepomáhal doma na malém statku, pracoval na Ölandu. Některá ze zaměstnání, kterým se věnoval, byla lepší, jiná horší. Jediné z nich neskončilo dobře, to když pracoval jako hrobník na marnäském hřbitově.

Gerlof si bude až do konce života pamatovat poslední den této služby – den, kdy byl statkář Kloss pohřben dvakrát po sobě. To, co se tenkrát stalo, si Gerlof až do svého vysokého věku nedokázal vysvětlit.

Měl rád duchařské příběhy, ale nikdy nevěřil, že se opravdu staly. Nevěřil ani na to, že by se mrtví mohli mstít živým. Slova jako přízrak nebo duch si spojoval s temnotou a neštěstím.

Léto a slunce se k nim nehodily.

Přihodilo se to jedné neděle v půlce června. Gerlof si půjčil otcův velký bicykl a vydal se na cestu ke kostelu. Na kole se mu jelo dobře, během uplynulého roku svého vysokého otce dorostl.

Sklonil hlavu a šlápl do pedálů. V tenké bílé košili s vyhrnutými rukávy mířil ze vsi východním směrem, do nitra ostrova.

Podél rovné štěrkové silnice kvetly hadince a česnek, za nimi pak jalovce a lískové keře. Dál, na rovném obzoru, byla vidět křídla dvou větrných mlýnů. Na trávě se pásly krávy a bečící ovce. Gerlof musel dvakrát seskočit a otevřít široká vrátka v ohradě, která držela stádo na pastvině.

Jel rozlehlou otevřenou krajinou, v níž nebyly téměř žádné stromy. Poté co kolem jeho kola proletěly vlaštovky a prudce vyrazily ke slunci, dostal chuť sjet z cesty a rozjet se větrem přímo do volného prostoru.

Pak si vzpomněl na práci, která ho čeká, a pocit štěstí ho částečně opustil.

Když bohatý sedlák Edvard Kloss týden předtím zemřel, bylo mu dvaašedesát let. Kloss byl obyvateli severního Ölandu považován za zámožného člověka. Ač neoplýval bůhvíjak velkým majetkem, patřila mu na pobřeží, jižně od Gerlofovy domovské vsi Stenviku, spousta půdy.

Zemřel náhle, oplakáván a postrádán všemi, přečetl si Gerlof v úmrtním oznámení otištěném v novinách. Kloss se smrtelně zranil při stavbě stodoly. Osudného dne pozdě večer na něho spadla právě postavená dřevěná stěna.

Byl opravdu všemi oplakáván a postrádán? O Klossovi se leccos povídalo, tragická nehoda prý nebyla tak docela prošetřena. Na stavbě byli toho večera jen jeho mladší bratři Sigfrid a Gilbert, kteří teď svalovali vinu jeden na druhého. Sigfrid tvrdil, že v okamžiku pádu stěny, nebyl u stodoly, ale kus dál, u hromady materiálu; na místě byl prý Gilbert. Ten tvrdil pravý opak. Jejich soused kromě toho tvrdil, že v té době ze stavby slyšel i hlasy cizích lidí.

Když si Gerlof opřel kolo u hřbitova, ani jednoho z bratrů Klossových zde neviděl a byl za to rád. Tušil, že to bude pohřeb s chladnou, neosobní atmosférou. Ačkoli bylo teprve půl deváté ráno, na trávník a hroby už pálilo slunce. K modrému nebi se zvedal bíle omítnutý kostel, vybudovaný jako hrad se silnými zdmi. Z levé věže se ozývaly těžké údery, jejich zvuk se šířil plochou krajinou – zvoník vyzváněl za mrtvého.

Gerlof otevřel dřevěnou bránu a vešel mezi hroby. Po levé ruce měl márnici.

Za ní seděl duch dítěte.

To bylo to první, co Gerlofa napadlo – zdálo se mu, že vidí ducha mrtvého nekřtěňátka, které čeká na vysvobození. Zavřel oči a hned je zase otevřel. Dítě tam stále bylo.

Byl to chlapec, o několik let mladší než Gerlof. Byl podivně bledý, jako by strávil celé jaro zavřený někde ve sklepě. Seděl na bobku zády k márnici, byl bosý, v bílé košili a krátkých světlých kalhotách. Jediné, co na něm bylo tmavé, byl dlouhý škrábanec na čele.

„Davidssone! Tady!“

Gerlof se ohlédl. Od hřbitovní zdi na něho mával hrobník Roland Bengtsson.

Také na něho zamával a ještě jednou se zadíval na chlapce. Ano, pořád tam seděl. Gerlof ho neznal, vrtalo mu hlavou, proč je tak bledý. Kdyby nic jiného, věděl, že chlapec není přízrak.

Hrobník, vysoký a shrbený muž, na něho čekal se dvěma lopatami. Když mu podal svou opálenou šlachovitou ruku, měl pevný stisk.

„Vítej, Davidssone,“ řekl radostným tónem. „Pojď, pustíme se do práce.“

Gerlof viděl, že u kamenné zdi leží široký obdélník z drnů, který hrobník vyřízl z místa, kde měl odpočívat Edvard Kloss.

Bengtsson tam také nyní směřoval. Když tam došli, tiše se zeptal:

„Nedal by sis, ještě než začneme, chlazené pivo?“

Kývl na širokou hřbitovní zeď za sebou, u níž stály v trávě dvě hnědé láhve. Gerlof věděl, že Bengtssonova žena je členka hnutí, které krom jiného propaguje abstinenci, a tak si domyslel, že si hrobník dopřává pivo v práci, protože doma je pít nesmí.

Láhve byly studené, na slunci se matně leskly, jak byly orosené. Přestože Gerlof šlapal na kole až z pobřeží, zavrtěl hlavou.

„Ne, díky.“

Pivo mu moc nechutnalo a při kopání chtěl mít jasnou hlavu.

Bengtsson si vzal jednu láhev a zadíval se k márnici. Gerlof viděl, že se chlapec zvedl a postavil se mezi hroby, jako by na něco čekal.

Bengtsson zvedl ruku.

„Arone!“ zakřičel.

Chlapec k němu zvedl oči.

„Arone, pojď sem, budeš taky kopat. Když nám pomůžeš, dám ti pětadvacetník!“

Chlapec přikývl.

„Tak jsme domluvení,“ řekl Bengtsson. „Doběhni si do kůlničky pro lopatu!“

Chlapec odešel loudavým krokem.

„Kdo to je?“ zeptal se Gerlof, když byl chlapec tak daleko, že už je nemohl slyšet. „Není odsud, nebo ano?“

„Aron Fredh?“ řekl Bengtsson. „Ne, ten je z jihu, z Rudého domku… Jsem s ním tak trochu příbuzný.“ Bengtsson postavil prázdnou láhev za jeden z náhrobků a unaveně se podívala na Gerlofa. „Je to příbuzný incognitus, jestli mi rozumíš.“

Gerlof nerozuměl. O Rudém domku nikdy neslyšel a slovu v téhle cizí řeči nerozuměl. Přesto přikývl. Věděl, že Bengtsson má jen dcerku. Že by byl chlapec potomkem některého z jeho sourozenců?

Bledý chlapec se vrátil z kůlničky s lopatou. Beze slova se postavil vedle Bengtssona a Gerlofa a začal kopat. Země nebyla kamenitá, toho léta byla suchá, Gerlofova lopata už po několika minutách narazila na něčí ostatky. Byla to tmavohnědá kost, patrně stehenní. Po měsíci hrobničení byl Gerlof na takové nálezy zvyklý. Opatrně ji zvedl, odložil stranou do trávy a hodil na ni lopatu hlíny. Pak pokračoval v kopání.

Kopali už více než hodinu, hrob se prohluboval.

Ochladilo se, slunce se schovalo za mraky. Zatímco Gerlof kopal a házel lopatou, hlavou mu běžely staré historky.

Kdysi zazvonil u jednoho ölandského statku obchodník, který prodával dveře. Otevřel mu malý klučina.

„Je tvůj otec doma, chlapče?“

„Není, pane.“

„Je někde daleko?“

„Ne, pane. Na hřbitově.“

„Proboha, co tam dělá?“

„Myslím, že nic. Je mrtvý.“

Krátce před jedenáctou se u zdi kostela ozval skřípot. Gerlof zvedl zrak a viděl, jak branou hřbitova projíždějí dva bílí koně, kolem nichž bzučí mouchy. Koně táhli černý vůz s dřevěným křížem na střeše. Na kozlíku vedle kočího seděl farář Erling Samuelsson, který se na statku zemřelého postaral o všechny náležitosti.

V té době už byla jáma dost hluboká, Bengtsson musel oběma chlapcům pomoct ven. Pak si oprášil kalhoty a zamířil do márnice, která ležela v místě, které bylo nejvíc vzdálené od kostela.

Pohřební vůz dojel až k ní a zastavil. Edvard Kloss ležel v drahé rakvi s lesklým hnědým povrchem. Snesli ji z vozu a položili do trávy u márnice. Většina příbuzných, kteří kráčeli v průvodu za vozem, se již u hřbitovní brány otočila a zamířila domů. Zbývalo už jen uložit rakev do země.

Gerlof viděl, že oba bratři se postavili po stranách rakve. Sigfrid s Gilbertem spolu toho dne nepromluvili. Stáli tu v černých oblecích a mlčeli. Jako by se mezi nimi vznášel šedý mrak.

Přesto nastala chvíle, kdy museli spolupracovat. Společně s Bengtssonem a Gerlofem měli odnést rakev ke hrobu.

„Ráááz a dva,“ zavelel Bengtsson a muži rakev zvedli.

Edvard Kloss si za života rád dopřával jídla, spodní hrana jeho rakve se Gerlofovi zařezávala do ramene. Dělal malé kroky a cítil, jak se statkářovo těžké tělo v rakvi pohybuje – jako by se pohupovalo dopředu a dozadu. Nebo se mu to jen zdálo?

Pomalu se přemístili od márnice ke hrobu. Gerlof si všiml, že si Aron stoupl mezi několik náhrobků u zdi, jako by se tam schovával.

Aron nebyl sám. Za zdí stál asi třicetiletý muž a tiše s ním rozmlouval. Muž byl prostě oblečený, trochu jako čeledín, a působil nervózním dojmem. Gerlof si všiml, že když ukročil stranou, mírně se zapotácel.

„Davidssone!“ zavolal Bengtsson. „Pojď mi pomoct!“

Hrobník položil do trávy dva popruhy. Na ně pak položili rakev a přemístili ji nad černou jámu.

Opatrně do ní rakev spustili.

Když dosedla na dno, vzal farář hrst z hromady hlíny, kterou tu při kopání nakupili, a hodil ji na víko rakve. Přitom četl:

Prach jsi a v prach se obrátíš. Až přijde soudný den, náš Spasitel Ježíš Kristus tě probudí…

Farář pak hodil na rakev tři hrsti hlíny a poručil uložit zesnulého k poslednímu odpočinku. Bengtsson a Gerlof se znovu chopili svých lopat.

Když Gerlof házel do hrobu hlínu, pošilhával po bratrech Klossových. Gilbert, starší z nich, stál bez hnutí za ním s rukama za zády. Mladší Sigfrid byl neklidnější, přecházel u zdi.

Lopatu za lopatou dopadala hlína na rakev. Až budou Gerlof s Bengtssonem hotoví, položí podle staré tradice nad hrob lopaty křížem.

Ještě třicetkrát nabrali hlínu a pak si udělali krátkou přestávku. Napřímili se, s lopatami v rukou udělali několik kroků od hrobu a oddechovali. Gerlof zvedl tvář ke slunci a zamhouřil oči.

Jejich mlčení přerušil jakýsi tichý zvuk.

Gerlof nastražil uši.

To, co slyšel, byly údery. Následovalo ticho. Pak se ozvala další tři tichá zabouchání.

Gerlofovi se zdálo, že zvuky vycházejí ze země.

Zamrkal a zadíval se do hrobu.

Pak se otočil na Bengtssona. Z jeho strnulého výrazu vyčetl, že hrobník slyšel totéž. Bratři Klossové, stojící u hrobu, zbledli jako stěna. Aron, který stál trochu stranou, také kroutil hlavou.

Ne, Gerlofovi nepřeskočilo, ty zvuky slyšeli všichni přítomní.

Na hřbitově jako by vše strnulo. Přestože už se žádné další údery neozvaly, všichni stáli se zatajeným dechem.

Gilbert Kloss s otevřenými ústy pomalu došel k okraji hrobu. Upřeně se zadíval na rakev a tiše řekl:

„Musíme ho vyzvednout.“

Farář udělal krok vpřed a nervózně si přejel rukou po čele.

„To není možné.“

„Ale ano, musíme,“ trval na svém Gilbert.

„Ale já už mu požehnal!“

Kloss mlčel, avšak neuhnul pohledem. Pak se mu za zády ozval další, přísnější hlas.

„Vytáhněte ho!“

Byl to Sigfrid, druhý bratr zesnulého.

Farář se s povzdechem obrátil na Bengtssona.

„Budete ho muset vytáhnout… Zavolám doktoru Blomovi.“

Daniel Blom byl jedním ze dvou lékařů ve farnosti.

Bengtsson odložil lopatu, zavzdychal a podíval se na Gerlofa.

„Slezeš dolů s Aronem, Davidssone?“

Gerlof se mlčky zadíval do temného hrobu. Dolů se mu nechtělo. Ale co když se Kloss opravdu probudil? pomyslel si. To by se v rakvi udusil. Ať je to, jak chce, bylo nutné si pospíšit.

Předklonil se a spustil se do jámy. Opatrně se postavil na víko rakve pokryté hlínou. Myslel na to, co četl při své konfirmaci o setkání Ježíše s Lazarem:

Zemřelý vyšel, měl plátnem svázány ruce i nohy a tvář zahalenou šátkem. Ježíš jim řekl: „Rozvažte ho a nechte odejít!“

Soustředěně poslouchal, jestli se z rakve neozvou další zvuky, ale nestalo se tak. Přesto byl neklidný a měl nepříjemný pocit, vzduch v jámě byl ledový. Jednou v takovém hrobě skončí sám. A pokud ho Ježíš neprobudí, zůstane v něm navždy.

Najednou za sebou uslyšel zaškrábání. Trhl sebou. Ten zvuk měl však na svědomí chlapec s lopatou, který sestoupil na víko rakve. Aron Fredh z Rudého domku. Gerlof na něho v přítmí kývl.

„Začneme?“

Aron se upřeně díval na rakev a ještě tišším hlasem než Gerlof něco pronesl. Řekl jen jedno slovo.

„Cože? Co jsi říkal?“

„Amerika,“ zopakoval chlapec. „Odjíždím tam.“

„Vážně?“ zeptal se Gerlof a zatvářil se pochybovačně. „Arone, kolikpak ti je?“

„Dvanáct.“

„Jsi ještě moc malý.“

„Vezme mě tam Sven. Stanu se šerifem!“

„Nepovídej.“

„Umím dobře střílet!“

Gerlof už se na nic neptal. Svena neznal, ale o Americe něco věděl. Zaslíbená země. Teď, když jsou tam po pádu burzy problémy a nezaměstnanost, to tam jistě není tak růžové. I tak je ta země stále pro mnohé lákavá.

V tom okamžiku, kdy stál na rakvi Edvarda Klosse, se Gerlof rozhodl, že svou práci hrobníka pověsí na hřebík. Opustí Stenvik i svého přísného otce. Vydá se na cestu. Ne do Ameriky, ale na moře. Pojede do Borgholmu a nechá se najmout na nějakou plachetnici, která bude mezi ostrovem a pevninou převážet dřevo.

Sežene si místo, stane se námořníkem na lodi zalité slunečním světlem.

„Jak to jde?“ zavolal jim někdo nad hlavou.

Byl to Bengtsson. Gerlof zvedl hlavu.

„Dobře.“

Společně s budoucím šerifem Aronem se dal do práce. Netrvalo to dlouho a na víku už nezbyla žádná hlína.

„Hotovo!“

Bengtsson jim hodil popruhy, Gerlof je omotal kolem obou konců rakve a co nejrychleji se dostal z hrobu.

Pak rakev s Edvardem Klossem vytáhli a odnesli do chladného prostoru sakristie.

„Položte ho,“ vyzval je farář tiše.

Rakev na kamenné podlaze kostela zaskřípala.

Všichni ztichli. Edvard Kloss byl mrtvý.

A přesto před chvílí v rakvi bouchal…

O dvacet minut později vešel do kostela oblastní lékař Blom s černou brašnou. Měl propocenou košili a rudý obličej; bylo jasné, že očekává nějaké vysvětlení. Kostelní lodí se rozléhala jeho hlasitě položená otázka:

„Co se to tady děje?“

Muži, kteří na něho čekali na hřbitově, se na sebe podívali.

„Slyšeli jsme takové zvláštní zvuky,“ řekl farář.

„Zvuky?“

„Ano, zvuky.“ Farář kývl na rakev. „Když jsme začali rakev zasypávat, ozvalo se z ní klepání.“

Doktor se zadíval na víko rakve se zbytky hlíny a rýhami od lopat.

„Aha. Tak se na to podíváme.“

Když Bengtsson vytahoval z rakve hřebíky a zvedal víko, stáli bratři Klossovi mlčky za kostelními lavicemi.

Lazar ležel v hrobě čtyři dny, vzpomněl si Gerlof. Pane, už je v rozkladu, řekla Lazarova sestra Marta Ježíši, když stáli u kamene před hrobem.

Rakev byla nyní otevřená. Gerlof nešel blíž, ale i tak viděl Klossovo tělo: bylo omyté a uložené k poslednímu odpočinku. Kloss měl ruce sepjaté na velkém břiše, oči zavřené. Na tváři měl četné rány, které zřejmě utrpěl při pádu stěny, a byl v černém obleku z kvalitní silné látky.

Když nebožtíka obléknou tak pěkně, jak o něm mluví, tak se v rakvi usmívá, vzpomněl si Gerlof na slova své babičky.

Jenže ústa Edvarda Klosse byla pevně semknutá. Rty měl suché a tvrdé.

Doktor Blom otevřel svou koženou brašnu a sklonil se nad mrtvým. Gerlof se už nedíval, otočil se k rakvi zády. Slyšel, jak si doktor něco pro sebe mumlá. Na podlaze zařinčel stetoskop.

„Nemá pulz,“ řekl Blom.

V kostele bylo ticho.

„Otevřete mu jednu tepnu, ať máme jistotu,“ řekl Gilbert Kloss neklidným tónem.

Gerlof už dál v kostele nevydržel. Tiše vyklouzl ven na slunce a postavil se do stínu kostelní věže.

„Nedal by sis pivo, Davidssone?“

Otázku mu položil Bengtsson. Přinesl dvě nové láhve.

Tentokrát Gerlof přikývl a s díky si jednu vzal. Byla ledově studená. Zvedl ji k ústům a hltavě se napil. Alkohol mu hned stoupl do hlavy a trochu ho utlumil. Zadíval se na Bengtssona.

„Přihodilo se to už někdy dřív?“ zeptal se tiše.

„Co?“

„Že se z rakve ozvaly zvuky.“

Hrobník zavrtěl hlavou.

„Pokud vím, tak ne.“ Nervózně se usmál, napil se piva a zadíval se ke kostelu. „Jenomže bratři Klossovi jsou zvláštní… Nemám je zrovna v lásce. Rodina Klossových se moc roztahuje. Pořád, všude.“

„Ale Edvard Kloss…,“ řekl Gerlof. Hledal slova. „On nebude mít…“

„… klid?“ doplnil za něho Bengtsson. „S tím si nedělej hlavu.“ Dal si doušek piva a dodal: „Dřív se jim svazovaly ruce, myslím nebožtíkům, aby se v rakvi nemohli hýbat. Věděl jsi o tom?“

Gerlof jen zavrtěl hlavou a už nic neřekl.

O několik minut později se otevřely dveře kostela. Gerlof a Bengtsson vmžiku schovali láhve. Doktor Blom vystrčil hlavu a pokynul jim, aby šli k němu.

„Už jsem skončil.“

„A?“

„Je mrtvý,“ řekl Blom krátce. „Nezjistil jsem sebemenší známky života… Můžete ho uložit zpátky do země.“

Pohřeb se zopakoval. Hrobníci vynesli rakev z kostela, podložili ji popruhy a spustili do hrobu. Gerlof s Bengtssonem se potom chopili lopat, tvářili se zarputile a po pivě se jim trochu pletly nohy. Gerlof se rozhlédl, jestli někde neuvidí Arona Fredha, ale chlapec ani kulhající muž už na hřbitově nebyli.

Všichni se shromáždili kolem hrobu. Stál tu i doktor Blom, pevně svírající brašnu.

Na rakev dopadala hlína.

Vtom se znovu ozvaly ony zvuky. Tři zaklepání, která vycházela ze země. Byla tichá, ale zřetelná.

Gerlof s lopatou v ruce zkameněl, prudce se mu rozbušilo srdce. Okamžitě vystřízlivěl, pocítil strach. Zadíval se na Bengtssona, který stál na druhé straně hromady hlíny. Hrobník také držel v ruce lopatu – ztuhl uprostřed pohybu.

Zatímco Sigfrid Kloss, který stál o kousek dál, působil jen dost nervózně, jeho bratr Gilbert byl k smrti vyděšený a díval se na rakev, jako by byl zhypnotizovaný.

Strnul i doktor Blom. Přesvědčil se, že muži měli pravdu. Přesto zavrtěl hlavou.

„Zasypte tu rakev,“ řekl tiše.

Farář chvíli mlčel a pak dodal:

„Nemůžeme už nic dělat.“

Hrobníkům nezbývalo než poslechnout. Přestože svítilo slunce, Gerlof se otřásl. Dal se znovu do práce. Lopata mu připadala těžká, jako by byla z kamene.

Hlína bubnovala do víka rakve.

Hřbitovem se nesly jen její rytmické údery.

Po dvaceti příhozech začala rakev mizet pod vrstvou hlíny.

Stále bylo všude ticho.

Náhle si vedle Gerlofa někdo povzdechl. Byl to Gilbert Kloss. Blížil se ke hrobu a jeho povzdech zněl jako dlouhé, těžké vydechnutí. Jeho holínky pomalu kráčely trávou. Zastavil se na okraji hrobu a znovu se pokusil nadechnout. Z jeho úst vyšel tichý, pisklavý zvuk.

„Gilberte?“ ozval se Sigfrid.

Jeho bratr neodpověděl. Stál bez hnutí s otevřenými ústy.

Najednou se přestal nadechovat a jeho oči ztratily lesk.

Gerlof viděl, jak se Gilbert Kloss kácí na stranu. Bengtsson, doktor i farář jen němě přihlíželi.

Za zády jim vykřikl Sigfrid. Gerlof jako jediný vyrazil ke Gilbertovi, ale než k němu stačil doběhnout, srdce Gilberta Klosse dotlouklo.

Jak široké tak dlouhé dopadlo jeho tělo do trávy u hrobu, pomalu se překulilo přes okraj jámy a dopadlo na víko rakve jako těžký pytel mouky.

ZAČÁTEK LÉTA

Když slunce nechá léto vytrysknout,

sny o smrti, s nimiž člověk zápolí,

ze spaní může slavík vytrhnout,

ty mýty o slunovratu v údolí.

Harry Martinson

GERLOF

Může loď umřít? Pokud ano, jak se pozná, že už to má za sebou? Gerlof se díval na svou starou loďku a přemýšlel. Za slunečného červnového dne, jako byl tento, by měla plout po vodě, ale ona zatím zůstala na souši. Popraskaná a převalená na bok v trávě. Jmenovala se Vlaštovka, bylo to napsané na malé dřevěné tabulce na přídi. Teď už po vodě nelétala. Po vyschlém trupu se sunula tučná zelená moucha.

„Tak co říkáš?“ zeptal se John Hagman z druhé strany lodi.

„Je to vrak,“ řekl Gerlof. „Starý rozlámaný vrak.“

„Je mladší než my,“ namítl John.

„To sice je,“ řekl Gerlof, „ale je to vrak – jako my.“

Gerlofovi bylo čtyřiaosmdesát, John měl napřesrok oslavit osmdesátiny. Jako kapitán a kormidelník se spolu plavili na plachetnicích po Baltu téměř tři desítky let. V bouřích i za bezvětří převáželi z ostrova do Stockholmu vápenec, naftu a kusové zboží. Ale to bylo dávno, ze všech lodí už jim nyní zbyl jen tento člun.

Vlaštovka byla postavena roku 1925, když bylo Gerlofovi deset. Jeho otec ji využíval při chytání platýsů skoro třicet let. Pak ji převzal Gerlof a používal ji s plachtou nebo vesly vždy v létě dalších čtyřicet let. Jednoho jara v devadesátých letech, když z průlivu zmizel led a přišel čas spustit Vlaštovku na vodu, mu ovšem došly síly.

Zkrátka byl příliš starý. Vlaštovka na tom byla stejně.

Od té doby ležela u Gerlofova domku, malé loděnice. Během těch let se prkna na dně vysušila a popraskala.

Öland byl zalitý pronikavým světlem, slunce toho bezoblačného dne pálilo. Oba muže chladil čerstvý nárazový vítr vanoucí od břehu. Na ostrov ještě nedorazily teplé dny, opravdové vedro přicházelo nejdříve v červenci. Někdy se ovšem nedostavilo vůbec.

Gerlof strčil do vysušeného dubového dřeva hůl. Viděl, jak se do něj zabořila do hloubky několika centimetrů. Znovu zavrtěl hlavou.

„Je to vrak,“ zopakoval. „Když ho položíme na vodu, půjde hned ke dnu!“

„Dal by se opravit,“ nadhodil John.

„Myslíš?“

„Jo. Praskliny můžeme ucpat. Mohl by nám s tím pomoct Anders.“

„Možná… V tom případě to bude na vás dvou. Já si sednu a budu se koukat, víc nezvládnu.“

Gerlof trpěl Sjögrenovým syndromem, sužoval ho nevyzpytatelný revmatismus. V létě, když bylo teplo, neměl s nohama problémy, ale jinak potřeboval občas invalidní vozík.

„Jsou v tom peníze,“ řekl John.

„Vážně?“

„No jasně,“ řekl John. „Na takový projekty obvykle přispívá Ölandský spolek příznivců dřevěných plavidel.“

Z pobřežní silnice za nimi se ozval hvízdavý zvuk, oba se ohlédli. Bylo to nablýskané černé volvo, městský džíp se zahraniční espézetkou a kouřovými skly.

Bylo pondělí, týden před letním slunovratem. Stenvik, rybářská vesnice, která se stala místem pro rekreaci, znovu ožil.

Příroda se pochopitelně probudila už v květnu a zbarvila louky a planinu do žluta, bíla a fialova. Vylíhli se motýli. Zazelenala se tráva, zavoněly byliny. Navzdory tomu, že slunce už dávno hřálo, se „rekreanti“, jak si sami říkali, rozhodli, že letní sezona začne až nyní. Teprve o letním slunovratu se jich sem přivalily celé davy. Přijeli s cílem odemknout chaty, zavěsit houpací sítě a žít venkovským životem v přírodě. Tak tomu bude až do začátku srpna, kdy se všichni zase vrátí do města.

Volvo kolem nich prosvištělo a řítilo se dál na sever. Gerlof sice zahlédl ve voze několik lidí, ale nepoznával je.

„Nebyli to ti Noři z Tönsbergu?“ zeptal se. „Ti, co před dvěma lety koupili Hnědý dům?“

„Hnědý dům?“ podivil se John.

„Ano. Teď je červený,“ řekl Gerlof. „Ale když patřil Skogmanovým, měl hnědou barvu.“

„Skogmanovým?“

„Té rodině z Ystadu přece.“

John přikývl a díval se za volvem.

„Ne, nezatáčí ke Skogmanovejm… Nekoupili jejich dům Holanďani?“

„Kdy?“ zeptal se Gerlof.

„Myslím, že před dvěma lety… Na jaře sedmadevadesátýho. Skoro se tady neukázali.“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Nevzpomínám si,“ řekl. „Teď se tu motá tolik lidí…“

V zimě byla vesnice téměř liduprázdná, nyní před slunovratem bylo těžké se ve všech známých i nových tvářích vyznat. Gerlof zažil ve vsi celé generace letních hostů a v současnosti mu dělalo problém rozlišovat mezi otci a syny a mezi matkami a dcerami.

Pro rekreanty byl jistě neznámým člověkem i Gerlof, který už několik roků bydlel v Domově pro seniory v Marnäsu a ve vesnici, kde strávil dětství, pobýval – navzdory svým bolestem svalů – teprve během posledních několika let, vždy na jaře a v létě.

Nohy ho sotva nesly, byly unavené a jeho samotného unavovalo, když ho někdo musel přenášet. Posledně si na ně zkoušel přikládat kurkumu a křen. Částečně mu to pomohlo, ale i tak zvládal ujít jen kratší vzdálenosti.

Chci zpátky, říkal si, zpátky do doby, kdy jsem měl ještě čas.

Po pobřežní silnici projely tři drahé vozy, ale Gerlof se k nim otočil zády a znovu se zadíval na loďku.

„Takže ji opravíme,“ shrnul. „A tvůj syn nám pomůže.“

„Dobře,“ řekl John. „Je to pěkná loďka. Jako stvořená pro rybaření.“

„To bych řekl,“ potvrdil Gerlof, který si nevyjel na ryby už řadu let. „Ale budeš mít na tu práci čas?“

„To víš, že jo. Kemp se o sebe z větší části postará sám.“

Od šedesátých let, kdy odešel na pevninu, si John každé léto pronajímal stenvický kemp. Když jeho syn Anders zestárl, začal mu s pracemi pomáhat, ale většinu z nich nadále zastával John. Každé ráno a večer procházel mezi stany a karavany, vybíral poplatky od hostů a vysypával popelnice. Už pětatřicet let neměl jediné léto volné, podle všeho mu to ale nevadilo.

„Takže jsme dohodnutí,“ řekl Gerlof. „Možná si v srpnu pochutnáme na platýsovi, kterého si sami chytíme!“

„Jo,“ řekl John. „Ale ta oprava zatím bude muset nějakej čas počkat.“

Nějaký čas. Pro Johna to mohlo znamenat jakýkoli úsek od tří dnů po tři roky. Gerlof tušil, že než se Anders s Johnem k opravě loďky dostanou, bude Vlaštovka odpočívat u domku několik týdnů.

Znovu si povzdechl a rozhlédl se kolem sebe. Zadíval se na svůj Stenvik, nejkrásnější vesnici na celém světě. Široký záliv s hlubokou modrou vodou. Řady rybářských domků, staré domy i nově postavená sídla. Za nimi ölandská letní vegetace, tak odlišná od pobřeží, míst bez stromů, které znal z dětství. Žil tu jako dítě, jako šestnáctiletý odešel na moře a pak se sem vrátil jako dospělý, aby tu postavil chatu pro svou rodinu.

U poloostrova na jižní straně, za kempem, končila asfaltová silnice i ves. Pobřeží tam bylo dramatičtější: vysoký útes, který klesal k širokým skalám táhnoucím se po pobřeží. Na ploché skále nad mořem se zvedala hromada kamenů – mohyla.

Tady na jižním okraji Stenviku, podél silnice, stály také nejluxusnější rekreační objekty. Zcela vzadu jako by samy pro sebe stály dva domy rodiny Klossových.

Rodina Klossových. Bratři Edvard, Sigfrid a Gilbert. Edvard a Gilbert zemřeli téměř současně, pozoruhodného věku se dožil jen Sigfrid, který zdědil otcovy pozemky a vybudoval na nich rekreační areál. O ten se nyní starali jeho vnuci.

„Přijeli už Klossovi?“ zeptal se Gerlof.

„Jo. Na parkovišti už mají plno,“ odpověděl John. „Hosté už hrajou golf.“

Areál rodiny Klossových se nacházel několik kilometrů jižně od vesnice. Nesl název Resort Ölandic, ale John mu neřekl jinak než „U Klossů“. Představoval pro něho konkurenci, ačkoli jeho obchod ve Stenviku byl v porovnání s ním jen malá bouda. V Ölandicu bylo k dispozici všechno: golfové hřiště, kemp, obchody, noční klub, bazén a chatky.

Gerlofovi to vadilo, zdálo se mu, že je majetek Klossových příliš rozsáhlý, ale co mohl dělat…

Vadili mu všichni bohatí lidé ve vsi, snažil se jim vyhýbat, seč mohl. Jim i jejich lodím, bazénům, motorovým pilám – všemu, co vydávalo nepříjemné zvuky, které rušily klid a plašily ptáky.

Zadíval se na záliv.

„Ty, Johne, někdy si říkám: změnilo se na Ölandu za posledních pár let vůbec něco k lepšímu? Napadá tě něco?“

John se zamyslel.

„Všichni mají co jíst… A silnice už nejsou samá díra.“

„To je fakt,“ řekl Gerlof. „Ale je to pro nás opravdu takové terno?“

„Bůhví,“ řekl John. „Ale co. Jsme naživu. To je důvod k radosti.“

„Máš pravdu.“

Bylo to skutečně tak? Skutečně Gerlofa těšilo, že se dožil tak vysokého věku? Věku, v němž žil ze dne na den? I po téměř sedmdesáti letech si stále pamatoval, jak Gilbert Kloss podlehl u bratrova hrobu infarktu.

Život může skončit během vteřiny. Ale zrovna teď svítilo slunce. Sol lucet omnibus. Slunce svítí všem.

Gerlof se rozhodl, že si tohle léto užije. Do nadcházejícího tisíciletí se bude dívat s nadějí. Už brzy by měl dostat sluchadla, takže si bude moct posedět v zahradě a poslouchat ptačí zpěv.

Také si předsevzal, že se bude k rekreantům chovat vlídněji. Když nic jiného, aspoň se o to pokusí. Až potká nějakého turistu, pozdraví ho, nebude to jako dřív, kdy jen něco zamumlal. A pokud ho některý ze „Stockholmáků“ osloví, odpoví mu.

Sám si to stvrdil přikývnutím a dodal:

„Doufám, že s lidmi, co sem letos přijedou, nebudou problémy.“

NAVRÁTILEC

Nevelký rybářský dům měl silné zdi a byly v něm malé tmavé místnosti, které byly cítit kořalkou a krví. Starý muž, který stál u dveří, si těch pachů nevšímal, byl na ně zvyklý.

Pach kořalky vycházel z majitele domu, Einara Walla, šedesátiletého vrásčitého a shrbeného muže, který zřejmě toho dne začal oslavovat slunovrat o něco dřív. Na stole, na němž měl zbraně, stála poloprázdná láhev.

Pach krve se šířil z jeho posledních úlovků: na háku na nízkém stropě viseli tři velcí ptáci. Koroptev a dvě sluky. Byly sice plné kulek, ale zato oškubané a vykuchané.

„Střelil jsem je včera,“ řekl Wall. „Sluky právě hnízdí, takže by se neměly lovit, ale já na to kašlu. Podle mě se můžou ptáci a ryby lovit kdykoli.“

Starý muž, který byl také lovec, na to nic neřekl a zadíval se na další dvě přítomné osoby: na dívku a mladíka v džínsech, kterým bylo mezi dvaceti a pětadvaceti. Oba právě dorazili k Wallovi ve svém autě a usadili se na jeho ošoupané pohovce.

„Jak se jmenujete?“

„Já jsem Rita,“ řekla hubená dívka, která seděla schoulená jako kočka s jednou rukou položenou na mladíkově koleni.

„Mně říkají Pekka,“ řekl vytáhlý holohlavý mladík. Hlavu měl opřenou o stěnu, ovšem nervózně trhal nohama.

Starý muž neřekl nic. Tyhle dva nesehnal on, ale Wall.

Štěně a kotě, pomyslel si.

Nevadí. Také byl kdysi mladý a časem se všechno naučil.

Pekka zřejmě neměl rád ticho. Zadíval se malýma očima na starce.

„Jak vám teda máme říkat?“

„Nijak.“

„Sakra, co jste vlastně zač? Máte krapet přízvuk.“

„Jmenuji se Aron,“ odpověděl muž. „Jsem navrátilec.“

„Navrátilec?“

„Vrátil jsem se domů, do Švédska.“

„Odkud?“ zeptal se Pekka.

„Z nové země.“

Zatímco Pekka se už nezmohl na slovo, Rita přikývla:

„Myslí Spojené státy… Nemám pravdu?“

Starý muž nic neřekl, a tak Rita zopakovala:

„Nemám pravdu? Myslíte Ameriku, že jo?“

Muž na to neodpověděl.

„Budeme vám říkat Arone,“ řekl Pekka za jeho zády. „A co třeba Navrátilec? Whatever, hlavně že se dohodnem.“

Navrátilec mlčel. Přistoupil ke stolu a zvedl jednu ze štíhlých hlavní.

„Tohle je walther,“ řekl.

Wall spokojeně přikývl, jako by byl prodavač u stánku někde na trhu.

„To je dobrá pistole,“ řekl. „Spoustu let ji používala naše policie. Nemá složitou konstrukci, je bytelná… Švédská ruční práce.“

„Walther je německá pistole,“ namítl starý muž.

„Moje waltherovky jsou vyrobené v licenci.“ Wall ukázal na další zbraně. „A tohle je Sig Sauer. Tady mám švédskou automatickou karabinu. Tohle všechno nabízím.“

Pekka se zvedl z pohovky a tiše přistoupil ke stolu. Navrátilci byl pohled v jeho očích povědomý, byla v něm tatáž zvědavost, kterou pocítil každý mladý voják – přinejmenším ten, který nikoho nezabil –, když si šel poprvé prohlédnout novou zbraň.

„Vidím, že máte rád pistole,“ řekl Pekka.

Navrátilec krátce přikývl.

„Používal jsem je.“

„Jste zelenej mozek?“

Navrátilec se na něho zadíval.

„Zelený mozek? Co to je?“

„Voják,“ řekl Pekka. „Bojoval jste v nějaký válce? Střílíte dobře?“

Válka, pomyslel si Navrátilec. Mladí muži po ní toužili, byla to pro ně nová země.

„Střílet umím,“ odpověděl. „A ty?“

Pekka zachmuřeně zavrtěl hlavou.

„V žádný válce jsem nebyl,“ řekl. Pak pyšně vztyčil hlavu: „Ale nikdy necouvnu… Loni v létě jsem byl u soudu. Za napadení.“

Wall se tak hrdě netvářil.

„Byla to jenom taková klukovina,“ vysvětlil. „Jeden turista provokoval…“

Navrátilci došlo, že ti dva jsou příbuzní – blízcí příbuzní – a že si Wall dělá o Pekku starost. Rozvážným pohybem zasunul do pistole zásobník a znovu ji položil na stůl.

Zadíval se z okna. Nad mořem a pobřežím svítilo slunce, zaprášenými okenními tabulkami sem stěží pronikalo. Wallův domek stál na samotě, na části pobřeží, která byla až k moři zatravněná. U vody byla postavená malá ohrádka s několika husami a vedle ní stál malý domek z šedého vápence, který působil stejně zapomenutým dojmem jako obytný dům.

Wall se ztěžka zvedl od stolu.

„Tady máte,“ řekl a začal rozdělovat zbraně. Ritě dal malý Sig Sauer, Pekkovi watlhera a Navrátilci walthera a automatickou karabinu.

„Potřebujete taky trhavinu?“ zeptal se Wall.

„Vy ji máte?“

„Sehnal jsem ji v zimě,“ chlubil se Pekka s pyšným výrazem ve tváři. „Vzal jsem ji na stavbě silnice u Kalmaru… Mám všecko: nálože, zápalný dráty i rozbušky.“

Wall se také zatvářil spokojeně.

„Je to dobře schovaný a pod zámkem,“ řekl. „Nikdo to nenajde. V květnu tady čmuchali policajti, ale nic nenašli.“

„Vezmeme si dvě nálože,“ řekl Navrátilec. „Jak to bude s placením?“

„Až potom,“ řekl Wall. „Nejdřív si udělejte tu práci na břehu. Až budete mít tu pokladnu, rozdělíme se.“

„Einare, taky budem potřebovat kukly,“ řekl Pekka. „Máš je?“

Wall se na nic neptal, sáhl pod stůl pro lepenkovou krabici a vyndal z ní balení gumových rukavic. Pod ním leželo několik šedých kukel s vystřiženými otvory pro oči.

„Potom je spalte!“ upozornil je.

Navrátilec se na něj podíval a řekl:

„Nepotřebuju se maskovat.“

„Mohli by vás poznat,“ namítl Pekka.

Navrátilec zavrtěl hlavou.

„To je jedno,“ řekl a zadíval se ven prasklým oknem. „Já tady vlastně vůbec nejsem.“

NOVÁ ZEMĚ, KVĚTEN 1931

Na cestu se vydají jednoho slunečného letního dne, jedenáct měsíců po smrti Edvarda Klosse. Na tu nešťastnou noc už Aron téměř přestal myslet. Nemyslel na stěnu, která spadla, na Svena, který ho před sebou postrkoval. Vlez dovnitř! Za chvíli tu budou! Tak lez!

Aron tenkrát poslechl, přestože Sven byl jeho novým otcem teprve dva roky. Jinak by dostal výprask.

Sven s Aronem o té noci nemluví, baví se jen o cestě, která je čeká. Aron měl pocit, že se na ni připravovali celé jaro, přitom všechno, co si berou s sebou, se jim vejde do dvou zavazadel.

Sven si do toho svého přibalil malou dózu z jabloňového dřeva na žvýkací tabák. Aron by si také chtěl něco vzít. Něco cenného.

„Mohl bych si vzít do Ameriky pušku?“

Aron má svou vlastní zbraň, brokovnici, a střílí po koroptvích a mořských ptácích.

„Ať tě to ani nenapadne,“ varuje ho Sven. „S tou by tě nepustili na loď.“

Aron tedy musí nechat pušku doma. Dostal ji od svého dědečka, který je také lovec a který řekl své dceři Astrid, že chlapec je schopný střelec. Schopný – to zní dobře.

Opravdu takový je, svého prvního tuleně zastřelil v deseti letech. Bylo to jednoho chladného jarního dne, zvíře leželo na kře, kterou přinesly k ostrovu vlny. Tuleň zvedl hlavu a Aron pušku. Pak vystřelil, zvíře sebou trhlo a zůstalo bez hnutí ležet. Aron je trefil do krku, střela mu přerazila vaz. Tuleň měl na délku téměř čtyři stopy a bylo z něj více než dvacet kilo sádla.

„Ale já s sebou musím mít pušku,“ namítá Aron. „Jinak se nebudu moct stát šerifem.“

Sven se zasměje, ale jeho smích zní jako suchý kašel.

„Až budem v nové zemi, seženeš si jinou.“

„Jsou tam k mání pušky?“

„Spousty pušek. Je tam všechno.“

Aron ví, že v nové zemi přece jen něco nemají: nebude je tam čekat nikdo z rodiny. Jeho matka Astrid a sestra Greta musí zůstat ve Švédsku, loučení s nimi je těžké. Gretě je teprve devět, dívá se na bratra, nic neříká. Matka stiskne rty.

„S nikým se nehádej,“ nabádá ho, „a chovej se slušně.“

Aron přikyvuje. Pak si vezme brašnu a odejde se Svenem. Dělá dlouhé kroky, aby si svůj odchod už nemohl rozmyslet.

V den odjezdu je sucho a svítí slunce.

Sven a Aron jdou vedle sebe po štěrkové silnici. Sven má delší nohy, ale na pravou kulhá, takže mu Aron stačí.

Pojedeš do nové země na západě, řekla mu matka. Jmenuje se Amerika. Pár let tam budeš pracovat, vyděláš si a pak se vrátíš domů.

Sven říká totéž, ale je stručnější:

„Nová země, to je náš cíl. Zbavíme se toho všeho tady.“

Z domu se vydají severním směrem, kráčejí přes rozsáhlé pozemky Klossových, dojdou skoro až k mohyle. Ta leží na útesu na západním břehu a vypadá jen jako neškodná hromada kamení. Sven si přesto odplivne.

„Doufám, že se zřítí do moře!“

Sven s Aronem pak zabočí východním směrem a přecházejí ostrov. Míjejí vysoké větrné mlýny, které stojí na vysokých dřevěných nohách, mají zdvižené perutě, připravené využít vítr vanoucí z kterékoli světové strany. I ty si Sven změří pohledem.

„A tady těch potvor se taky zbavíme!“ Jde dál dlouhým krokem a mluví k obzoru, jako by měl před sebou publikum:

„Teď už se nebudu muset takhle plahočit a být bílej jako duch, kdykoli vyjdu ze mlýna.“ Zadívá se na Arona. „Tam, kam jedeme, mají na všechno stroje. Na venkově mají obrovský továrny. Na jedné straně do nich přivádějí žito a z druhé strany vyjíždějí pytle s moukou. Stačí zmáčknout jedno jediný tlačítko.“

Aron ho sice vyslechne, ale za celou dobu cesty mu položí jednu jedinou otázku:

„Kdy se vrátíme domů?“

Sven na chvíli zpomalí, pak se otočí a dá Aronovi pořádný záhlavec.

„Neotravuj s tím,“ řekne. „Takhle nesmíme uvažovat! Jdeme do nového, ne domů.“

Aron už předtím dostal tvrdší pohlavky, tenhle proti nim nic nebyl, a tak se odváží trochu vzdorovat.

„Tak kdy se vrátíme?“

„To nikdo neví,“ odpoví Sven.

„Jak to?“

„Někteří se domů nevrátí.“

Vzduch se po těch slovech ochladí. Aron už se dál neptá, o další pohlavek nestojí. Ale ještě před tím, než dojdou k vlaku, si dá předsevzetí, že poslechne matku a domů se vrátí.

Vrátí se zpátky na tenhle ostrov.

Domů, do jejich domku.

JONAS

„Co se děje“ zeptal se strýc Kent. „Stala se tu nějaká nehoda?“

„Ne,“ odpověděl policista. „Týká se to vás.“

„Mě? Copak jsem provedl?“

„Jel jste příliš rychle.“

„Vážně?“

Strýc Kent před rozhovorem s policistou spustil okénko lehkým stisknutím tlačítka. Okénkem se k Jonasovi, který seděl na zadním sedadle, donesla slabá vůně rostlin kvetoucích v příkopech. Rostly tam v celých řadách, žluté a fialové květiny, chvěly se ve větru. Jejich vůně se mísila s vůní strýcovy vody po holení a slabým pachem potu Jonasova tatínka, který se opozdil a musel k vlaku utíkat. Maminka mu na peroně vynadala; reakcí Matse s Jonasem bylo jen to, že se na sebe podívali.

Tatínek nyní tiše seděl vedle Kenta a v přítomnosti policisty působil neklidným dojmem. Jonas sledoval strýcův profil. Všiml si, že se koutkem úst usmívá.

„Moc rychle?“

„Ano, příliš rychle,“ řekl policista.

Slunce na Ölandu bylo prudké. Když se Jonas zadíval ze svého okénka, oslepovalo ho. Policista mu připomínal jen tmavý stín v modré kombinéze.

„O kolik jsem překročil povolenou rychlost?“ zeptal se Kent.

„O dvaadvacet kilometrů.“

Kent si povzdechl a opřel se.

„Za to může tohle auto. Když překročí stovku, člověk to ani nepocítí.“

Jonas se do té doby setkal s policisty jen jednou, to když dva z nich přišli do jeho třídy v Huskvarně a poučovali žáky o tom, jak se má chovat cyklista v silničním provozu. I když byli příjemní, nyní také pociťoval nervozitu.

Kentova corvetta byla červená, měla černé pruhy a tak trochu připomínala raketu. Platilo to i pro její interiér, vůz byl dlouhý a těsný – zvlášť na zadním sedadle. Jonas byl sice ještě docela malý, ale i tak musel mít nohy na stranu, aby se do auta vešel. Jeho starší bratr Mats měl trochu víc místa, protože seděl za jejich otcem Niklasem, který měl kratší nohy.

„Dáte mi pokutu?“ zeptal se strýc Kent.

„Ano.“

„To je klasika. Léto, den jako obrázek…“ Kent se na policistu usmál. „Ale já se ke všemu přiznávám. Porušil jsem zákon.“

Jonas se zadíval na tatínka. Ten mlčel a na policistu se ani jednou nepodíval.

Kent vyzvedl Jonase, Matse a jejich otce se svou červenou corvettou u vlaku v Kalmaru. Vlastnil také velké volvo, ale v létě jezdil nejčastěji svým sportovním vozem. A jezdil rychle.

Před půlhodinou přejeli Ölandský most a najeli na silnici vedoucí na sever ostrova. Kent si povídal s bratrem. Jakmile se vedle jejich auta objevil policista na motorce a mávl na ně, aby sjeli ke krajnici, Niklas najednou zmlkl a schoulil se na sedadle.

S policistou mluvil jen Kent. Ruce měl položené na volantu a působil naprosto uvolněným dojmem, jako by to, co je zastihlo cestou do jeho letního sídla, byla jen drobná nepříjemnost.

„Platit budu přímo vám?“ zeptal se.

Policista zavrtěl hlavou.

„Napíšu vám pokutový blok.“

„Kolik to dělá?“

„Osm set.“

Kent s povzdechem sklopil oči. Pak se zadíval na obilná pole vpravo od silnice a opět se obrátil na policistu.

„Jak se jmenujete?“

Policista neodpověděl.

„Ono je to tajné?“ zeptal se Kent. „Můžete mi říct, jaké je vaše křestní jméno?“

Policista zavrtěl hlavou a vytáhl z náprsní kapsy uniformy blok a propisku.

„Sören,“ řekl tiše.

„Fajn, Sörene. Já jsem Kent Kloss.“ Pak kývl na stranu. „Tohle je můj mladší bratr Niklas a jeho dva kluci. Strávíme spolu léto.“

Policista s neutrálním výrazem přikývl a Kent pokračoval:

„Sörene, něco vám povím… Jsme na suché a rovné silnici, jsou dva dny před slunovratem. Sluníčko svítí, je krásně. Je nádherný den, kdy má člověk pocit, že žije naplno… Co byste udělal na mém místě? Jel byste za tím karavanem až do Borgholmu?“

Policista neodpověděl, dopsal údaje na pokutovém bloku a podal ho Kentovi okénkem. Kent ho sice převzal, ale nevzdával se:

„Mohl byste to aspoň přiznat, Sörene?“¨

„Přiznat? Co?“

„Že byste udělal totéž. Kdybyste jel k moři v takovém počasí, jel byste v závěsu za karavanem? Nešlápl byste na to? Dobrá, možná byste nesešlápl pedál na maximum, ale aspoň o něco byste překročil povolenou rychlost. Můžete to přiznat?“

Kent se už neusmíval, myslel to vážně. Policista si povzdechl.

„Jistě, Kente. Pokud vám to zvedne náladu…“

„O trochu ano,“ řekl Kent a opět se usmál.

„Takže… Jeďte opatrně!“

Policista znovu nasedl na motorku a nastartoval. Udělal otočku a rozjel se na jih.

„Vidíte ho? Teď na to šlápnul, mizera jeden!“ Kent kývl na Jonase a Matse. „Člověk si nesmí nechat nic líbit. To si zapamatujte, kluci!“

Nastartoval temně hučící motor, zařadil jedničku a vjel na vozovku – přímo před další karavan. Krátce nato opět zrychlil.

Slunce jasně svítilo, silnice byla plochá a rovná. Jonasovi foukal do tváře teplý vítr, cítil vůni květin, které kvetly v příkopu. Okénko před ním bylo zcela spuštěné. Kent měl vystrčený levý loket, řídil jen jednou rukou. Sotva se dotýkal prsty volantu.

Po chvíli zazvonil Kentovi mobil. Vzal ho do pravé ruky, poslouchal a začal mluvit až po dvanácti nebo čtrnácti vteřinách. Mluvil nahlas.

„Ne, řekl jsem opěrná zeď. K čemu? Přece aby podpírala! Musí vypadat starobyle, jako ve středověku, ale zároveň musí být moderní. Z kamenů nebo kamenné drti. Vodovodní potrubí povedete pod zdí, ne vedle ní! Fajn… Už přijel buldozerista?“ Opět chvíli poslouchal. „Super! Tak to můžeme… haló?“ Spustil ruku s mobilem. „Přesně! Přerušilo se to… zrovna teď!“

Kent měl několik oblíbených slov jako například přesně nebo super. Vyslovoval je hodně energicky a sebejistě, Jonas by takhle žádná slova říct nedokázal.

Kent si zasunul mobil do kapsy a zeptal se:

„Vyjedem si dneska na lodi?“

„Jasně,“ řekl Niklas. „Jestli nebudou moc velký vlny…“

Kent se zasmál.

„Motorový lodě si s vlnama rozuměj, skáčou po nich. Projedem se a pak si můžem na terase vypít cosmo.“

Niklas přikývl, ale příliš nadšeně se netvářil.

„Fajn.“

Jonas nevěděl, co je to cosmo, ale nezeptal se. Věděl, že pokud má působit jako dospělý, musí poslouchat druhé a tvářit se přitom, že je mu všechno jasné. Když se smějí ostatní, musí se smát také.

Kent se na okamžik zadíval do zpětného zrcátka.

„J.K., letos tě naučíme jezdit na lyžích, co říkáš? Před dvěma lety ti to moc nešlo.“

Vždycky Jonasovi říkal J.K., podle iniciál jeho jména.

„Zkusím to,“ řekl Jonas.

Na vodní lyžování vlastně nechtěl myslet. Nechtěl se vracet ani k létu, kdy jeho tatínek nastoupil výkon trestu a on s Matsem museli jet na Öland sami.

Zahlédl široký průliv – právě dorazili do vsi a projížděli kolem stánku a restaurace. Poté zahnuli vlevo na pobřežní silnici vedoucí mezi útesy a domy.

Tenkrát v létě se Jonas ani jednou na lyžích nepostavil na hladinu. Kent ho táhl na laně motorovým člunem nejméně patnáctkrát, ale Jonas se jen zakuckával a svíral držadlo tak pevně, až mu zbělely prsty, a po několika metrech hned zajel nosem pod hladinu. Večer pak necítil nohy, byly jako z gumy.

„Neříkej zkusím, J.K., ty to dokážeš! Teď už jsi přece větší tvrďák, ne? Kolik ti je?“

„Dvanáct,“ odpověděl Jonas, přestože dvanácté narozeniny měl oslavit až v srpnu. Krátce pohlédl na bratra – bál se, že ho Mats opraví a zostudí, ale bratr se díval z okna, jejich rozhovor zřejmě nevnímal.

Právě dorazili na místo. Říkalo se mu „Vila Kloss“, i když ve skutečnosti to nebyl jeden, ale dva domy. Stály vedle sebe a měly široká panoramatická okna s výhledem na moře. V severním domě bydlela teta Veronica a bratranci, jižní obýval strýc Kent.

Jonasův tatínek tady už žádný dům neměl. On a jeho synové budou muset bydlet v chatkách pro hosty.

„Dvanáct, to jsou nejlepší léta!“ řekl Kent, když corvetta zabočila na příjezdovou cestu k domu. „To je člověk naprosto free. J.K., užiješ si tady super léto!“

„Hm,“ vydechl Jonas.

Nepociťoval volnost. Připadal si malý, nic víc.

GERLOF

Se Švédoameričanem se setkal cestou na oslavu.

Gerlof měl zpoždění; opíral se o svou hůl z kaštanového dřeva, na místo konání zábavy šel po pobřežní silnici, jak nejrychleji mohl. Kolem májky samozřejmě tancovat nemohl, ale chtěl si poslechnout hudbu. Oslava slunovratu se přece jen koná jen jednou do roka.

Měl však problém: zapomněl si vzít jeden předmět, vlastně dva. Proto to zpoždění. Když scházel ze schodů chaty, dcery a vnuci už na něho čekali. Když se ale na chvíli zastavil, zjistil, že neslyší žádný ptačí zpěv na stromech u chaty.

Aparáty. Zatím si na ně ještě nezvykl.

„Skočím ti pro ně,“ řekla mu dcera Julia.

V ruce nesla malou skládací stoličku pro Gerlofa. Položila ji a vrátila se do domu. Po minutě z něj opět vyšla a podala Gerlofovi dva malé plastové přístroje.

„Můžeme jít napřed? Kluci by rádi stihli začátek oslavy.“

Gerlof si zasunul sluchadla do uší a mávnutím Julii naznačil, aby šli.

„Já vás dojdu.“

Když se blížil ke vztyčené májce v nejzazším místě zálivu, společnost mu dělala jen hůl a ptačí zpěv.

Byl rád, že slyší ptáky, i když jeho uši by to bez pomoci samy nezvládly.

Vždy na jaře a v létě se Gerlof stěhoval ze svého pokoje v Domově pro seniory v Marnäsu do chaty na pobřeží a zůstal v ní tak dlouho, jak jen to bylo možné. Měl tam nablízku moře, vítr a všechny ptáky – ty stěhovavé, kteří se na jaře vrátili z Afriky. Vrátili se domů, do Gerlofovy zahrady.

Vrabci a pěnkavy se seřadili na malém vápencovém pítku, které stálo v rohu trávníku. Gerlof pozoroval, jak se sklánějí k vodě, pijí a pak se dávají do zpěvu a cvrlikání.

Potíž byla v tom, že už je neslyšel.

Problémy se sluchem pro něho nebyly ničím novým, objevovaly se už delší dobu. Gerlof přestal slyšet cvrkot cvrčků, když mu bylo pětašedesát, rok po té, co odešel do penze. Každý večer se postavil na terasu a nastražil uši, ale ve tmě vždy panovalo naprosté ticho. Nejprve si myslel, že cvrčky zahubilo znečištěné životní prostředí, dokud mu lékař nevysvětlil, že cvrčci se ozývají na frekvenci, kterou jeho staré uši nedokážou zachytit.

Staré uši? Nebyly přece starší než ostatní části jeho těla. Fakt, že už neslyšel cvrčky, byla ale jen drobná mrzutost, zas tolik mu to nechybělo. Nemluvě o tom, že ve dne se neozývali cvrčci, ale kobylky.

Ptačí zpěv ovšem Gerlof slyšet chtěl. Předešlého jara mu zněl možná trochu tišeji než jindy, jako by ho tlumila neviditelná pokrývka, ale letos na jaře bylo na zahradě ticho. Tehdy mu došlo, že se něco děje, a tak zašel za doktorkou Wahlbergovou, která ho poté poslala do Kalmaru na vyšetření sluchu.

Gerlof očekával, že ho přijme důstojně vyhlížející technik v bílém plášti s tužkou za uchem, ale muž, který test prováděl, měl džínsy a vlasy sepnuté do ohonu.

„Dobrý den, jmenuji se Ulrik,“ řekl. „Jsem audiolog.“

„Antropolog?“

„Audiolog. Udělám vám audiogram sluchu.“

Gerlofovi se ze všech těch nových slov zatočila hlava. Technik ho požádal, aby si sedl do kabinky, dal mu na uši sluchátka a tlačítkem pak nastavoval různé úrovně zvuku od basů až po vysoké tóny. Gerlof ve sluchátkách dlouho nic neslyšel. Znepokojilo ho to.

„Tak jak to dopadlo?“ zeptal se Ulrika, když se loučili.

„Žádná sláva,“ odpověděl technik. „Myslím, že je čas, abyste začal používat jednu takovou technickou pomůcku.“

Technickou pomůcku? To mi strčí do hlavy nějaké dráty? Vzpomněl si na svého dědečka, pověstného svou spořivostí, který po devadesátce špatně slyšel, a tak si vlastnoručně vyrobil naslouchátko ze staré plechové krabičky na tabák. Bylo to jednoduché a nic ho to nestálo.

V dnešní době jsou aparáty plastové. Gerlofovi udělali odlitek zvukovodů, aby podle nich mohli zhotovit sluchadla odpovídajícího tvaru.

V polovině května navštívil Ulrik Gerlofa znovu a přivezl si s sebou malý počítač. Gerlof si tak mohl sluchadla vyzkoušet doma na zahradě.

„Běžně ke klientům nejezdíme,“ řekl, „ale já tenhle ostrov miluju. To slunce tady, přírodu…“

Gerlofa ta slova potěšila a pozval Ulrika na verandu, aby se společně podívali na ptactvo. V malé kamenné vaničce seděl olivově zelený ptáček a máchal si křídla.

„Zvonek zelený,“ řekl Gerlof. „Zpívá podobně jako kanárek. Pokud ho tedy člověk slyší…“

„Až budeme s prací hotovi, tak se dočkáte,“ řekl Ulrik a položil notebook na stůl.

O několik minut později seděl Gerlof na verandě bez hnutí na židli. V uších měl perfektně padnoucí sluchadla, od nichž vedly do notebooku dráty.

Ulrik se vestoje nakláněl nad malým monitorem.

„Co slyšíte? Hučí vám v uších?“

Gerlof kroutil hlavou. Opatrně, aby mu sluchadla nevypadla. Pak zavřel oči a soustředil se na to, co slyší.

Ne, v uších mu nehučelo, jen mu v nich slabě šumělo tak, jak to nepocítil už spoustu let. Nešlo o šum zachycený ušními nervy, přicházel zvenčí. Došlo mu, že slyší vítr, který se prohání kolem chaty.

V šumění větru náhle zřetelně zaslechl ptačí zpěv. Byl to zvonek, zpíval v pítku. Odkudsi z keřů mu odpovídala pěnice.

Gerlof otevřel oči a překvapeně zamrkal.

„Už je zase slyším,“ řekl. „Slyším ptáky!“ dodal.

„To je dobře,“ řekl audiolog. „Vypadá to, že budeme úspěšní.“

Gerlof slyšel ptáky kolem sebe, ale neviděl je. To mu připomnělo jednu záhadu z dětství, které nemohl přijít na kloub. Nyní měl vedle sebe odborníka.

„Je možné slyšet i takové zvuky, které neexistují?“ zeptal se.

Ulrik se zatvářil nechápavě.

„Jak to myslíte?“

„Myslím třeba to, když někdo slyší záhadné zvuky, které se ozývají v zemi… Nemůže jít o nějaký druh halucinace? Jestliže existuje optický klam, nemůže být i klam zvukový?“

„To máte těžké,“ řekl Ulrik. „Jistě, někdy lidé slyší zvuky, které zní jen v jejich hlavě. Třeba tinnitus – hučení v uších.“

„To, na co se ptám, nebylo žádné hučení,“ řekl Gerlof. „Bylo to bouchání. Dobře slyšitelné údery z rakve, která už byla zasypaná hlínou. Zažil jsem to, když jsem byl mladý. Bylo nás víc… slyšeli jsme to všichni, co jsme tam byli.“

Zadíval se na audiologa, ale Ulrik jen zavrtěl hlavou.

„Nejsem expert přes duchařinu, bohužel.“

Gerlof se nyní blížil na místo oslav a už z dálky slyšel hukot velkého množství lidí. V jejich hlase bylo slyšet očekávání; ještě se nezačalo tančit.

Gerlof věděl, že ve vsi je nyní mnoho lidí, protože v posledních dnech klesl tlak v jeho vodovodu. Když nastalo opravdu teplé počasí, bývala voda na ostrově nedostatkovým zbožím. V létě ji potřebovalo mnoho lidí.

Když na stezce vedoucí k molu, které bylo používáno při koupání, trochu zrychlil, rozbolely ho svaly. Na molu stálo několik mladých lidí v miniaturních plavkách a bikinách. Gerlof si vzpomněl na starodávné koupací oděvy – bývaly pletené a byly cítit vlnou.

Jen co došel k řadě dopisních schránek a chtěl odbočit směrem do nitra ostrova, k davu lidí shromážděných kolem májky, všiml si, že u schránek stojí muž v jeho věku. Byl statný, měl vlnité bílé vlasy a tmavohnědé sako. Kolem krku mu visel starý fotoaparát značky Kodak.

Gerlof si ho prohlédl; měl pocit, že už ho někdy viděl, ale jistý si nebyl.

Muž se na něho také zadíval. Pak zvedl fotoaparát – vypadalo to skoro tak, jako že se jím chce bránit – a znovu si vyfotil schránky.

Gerlof si vzpomněl na své předsevzetí, že nebude u cizích lidí dávat na první dojem, a došel až k němu.

„Dobrý den,“ řekl mu. „My dva se známe, ne?“

Muž zaváhal, pak udělal krok vzad a opět se podíval na Gerlofa.

„Hm, asi už jsme se viděli,“ odpověděl. „Ale to už je dávno.“

Mluvil ölandským dialektem a měl cizí přízvuk, i když ne příliš citelný. Gerlof mu podal ruku.

„Já jsem Davidsson. Gerlof Davidsson.“

Muž si s ním potřásl rukou.

„All right, vzpomínám si,“ řekl. „Jérlouf… Jednou jsme spolu byli na rybách… bylo to večer, jeli jsme s tou vaší pěknou lodičkou.“

„Teď už tak pěkná není.“ Gerlof si náhle vzpomněl. „Pokud se nemýlím, jste Švédoameričan.“

Muž přikývl.

„Víc Američan než Švéd. Jmenuji se Bill Carlson, jsem z Lansingu v Michiganu. Jsem bratranec Arneho Carlsona z Långviku. A teď přes léto jsem na návštěvě u jeho dětí.“

Muž se odmlčel a znovu se zadíval stranou, k dopisním schránkám. Gerlof v duchu spokojeně kvitoval, že existují i méně hovorní Američané.

„Arneho z Långviku znám dobře,“ řekl. „Tak vás vítám doma, Bille!“

„Já tu nikdy nežil,“ namítl Bill a zatvářil se téměř zahanbeně. „Můj otec opustil Öland v době, kdy byl young. Doma jsme ale mluvili švédsky a já k našim příbuzným jezdím jednou za pět let. Už jich ale moc nežije. Tuhle jsem se díval na jména na boxech, skoro nikoho z nich neznám…“

„A kdo by je měl taky všechny znát?“ namítl Gerlof. „V létě sem jezdí tolik cizích lidí… Po zbytek roku o nich nevíte.“ Zadíval se k májce. „Jdete si poslechnout písničky?“

„Jistě,“ řekl Američan. „Hlavně The Frogs, tu o těch legračních žábách, to je moje oblíbená.“

Zamířili společně na místo oslavy. Bill dělal dlouhé kroky, Gerlof za ním začal po několika metrech zaostávat. Opíral se o hůl a dělal, co mohl, aby Billa dohnal a mohl pokračovat v rozhovoru s ním.

„Bille, smím se zeptat, kolik vám je?“

„Brzy mi bude osmdesát šest. Ale cítím se na sedmdesát!“

Gerlof s tichou závistí pozoroval, s jakou lehkostí kráčí Bill po trávníku. S lidmi, kteří byli starší než on a přitom čiperní, měl trochu problém. Měl z nich pocit, že snad nikdy skutečně nezestárnou.

LISA

Noc před cestou Lisa špatně spala, protože Silas byl v noci venku a vrátil se až za svítání. V létě chodil spát pozdě a jeho život byl tvrdší. Když Lisa ráno v sedm vstala, připadalo jí, že na pohovce leží místo něho hromada obnošených šatů.

Protáhla se kolem a neřekla ani na shledanou. Nemělo to význam. Tiše si sbalila a potichu za sebou zamkla dveře. Žádné loučení. Silas se stejně brzy ozve. Silas vždycky zavolá.

Starý passat stál na ulici před domem. Zamykání bylo ve stejně špatném stavu jako celé auto. Zbývalo ještě sbalit kytaru a desky.

Naložila je a vyrazila na cestu na jih.

Během posledního roku hrála a vystupovala skoro každý týden a na jízdu autem byla zvyklá. Na dálnici E4 přidala plyn. Ale už asi po hodině cesty ze Stockholmu ucítila v autě pronikavý zápach. Pach spálené gumy nebo zlé předtuchy.

Úzkost. Na své vystoupení na oslavě slunovratu jela pozdě, musela doufat, že to vůz zvládne. Jela dál, mhouřila oči, zívala.

Kdykoli čekala na Silase, nemohla spát. Kromě toho bylo v noci venku příliš světla. Teplé letní dny jí vyhovovaly, ale neměla ráda neostrou hranici mezi dnem a nocí.

Provoz jižním směrem byl hustý, vozidla se pohybovala pomalu; seděli v nich ti, kteří se cestou na oslavu slunovratu opravdu hodně opozdili. Bylo jich hodně a byli netrpěliví.

Z pobřežní silnice vedoucí ke Kalmaru Lisa několikrát zahlédla ostrov v Baltu, dlouhý černý proužek na obzoru. Mrzelo ji, že Ölandský most vede na jižní část ostrova, zatímco ona míří do jeho severní části. Než tam bude moct zamířit, bude muset jet nějakou dobu jižním směrem.

Pak konečně najela na most přes průliv. Most byl dlouhý a vysoký, naposledy tu byla před patnácti lety se školou, to jí bylo deset. Byla ráda, že se sem znovu podívá.

Kolona aut na mostě vypadala jako třpytivá stuha. Když se do ní Lisa zařadila, byl hned zápach šířící se z motoru ještě citelnější.

Most byl jedním z nejdelších v Evropě a za takového dne, kdy se přes něj auta šinula tak pomalu, to bylo ještě nápadnější. Pod zábradlím se třpytily vlny, slunce rozpalovalo asfalt. Vinylové desky se v tom horku možná roztečou, říkala si. Kéž by se nestalo nic horšího.

Ale ano – ve chvíli, kdy auto stoupalo k vrcholu mostu, začalo v motoru škubat.

Lisa pevně sevřela volant a povolila plynový pedál. Auto se zastavilo uprostřed vozovky. Na mostě nebylo kam uhnout, z kolony za ní se začalo ozývat hlasité troubení klaksonů. Bylo období slunovratu, deset tisíc lidí se rozhodlo, že zavítají na ostrov. Všichni najednou. A všichni měli jediný cíl: dostat se přes most.

Přes sklo auta pálilo slunce, uvnitř bylo stále větší vedro. Lisa neměla v autě limonádu ani vodu, jen žvýkačky.

Co teď? říkala si. Mám to otočit a na Öland zapomenout?

Mezi vozy projel policista na motorce a zabočil k mezeře mezi nimi, která se vytvořila, když Lisa náhle zastavila v půli stoupající vozovky.

Dvojnásobná úzkost. Lisa sklonila hlavu k volantu s nadějí, že ji policista mine a pojede dál.

Samozřejmě to neudělal. Zabrzdil a zaťukal na okénko. Lisa je spustila.

„Tady nemůžete stát,“ řekl.

„Nestojím tu jen tak pro nic za nic,“ řekla Lisa a pohlédla k předku auta. „Něco se mi tam porouchalo.“

„V motoru?“ Policista si k němu přičichl. „Něco tam shořelo.“

„Asi.“

„To budou asi lamely ve spojce. Při stoupání jste moc šlapala na plyn.“ Ukázal na opačnou stranu mostu. „Můžete jet dál, ale na nejbližším parkovišti zastavte a nechte motor trochu vychladnout. Jsou tam kolegové, pomůžou vám.“

Lisa přikývla a zavřela okénko. Řidičské oprávnění měla sice pět let, ale když nyní zařadila jedničku a šlápla na plyn, aby se rozjela, připadala si jako začátečník.

Poté co přejela nejvyšší bod mostu a začala klesat, měla lepší pocit. V autě byl ovšem stále cítit silný zápach. Když opět spustila okénko, pronikl dovnitř pro změnu pach výfuků. Kolona aut a karavanů se táhla po celém mostě a pohybovala se rychlostí veslařského člunu. Bylo skoro půl jedné, její vystoupení ve Stenviku mělo začít ve dvě. Kdyby byl běžný den, zbývalo by jí dost času.

K tomu, aby přejela sedmikilometrový most, potřebovala pětadvacet minut. Kolona se táhla i na ostrově za mostem. Vpravo za jeho koncem Lisa zahlédla velké odpočívadlo. Zabočila na ně.

Bylo na něm dost těsno. Policisté tu prováděli jakousi kontrolu, jejich kolega na motorce měl tedy pravdu. Zastavili několik aut, většinou malých a starších, s velmi mladou posádkou. Řidiči i spolujezdci museli vystoupit a otevřít zavazadlový prostor.

Lisa vystoupila z auta a otevřela kapotu. Panebože, to byl ale zápach! Motor byl rozpálený a nervózně v něm klepalo, ale už z něj nevycházel žádný kouř. Lise nezbývalo než ho nechat před další jízdou chvíli odpočinout. Do začátku vystoupení jí zbývala hodina.

Po chvíli přišel k autu policista. Byl mladší než ten na mostě, mohlo mu být kolem třiceti, byl opálený a měl na sobě košili s krátkým rukávem.

„Něco s motorem?“

Lisa přikývla.

„Ale myslím, že už je to lepší. Asi to chce, aby vychladly lamely.“

„To je dobře, protože my tady potřebujeme dostatek místa. Necháváme sem zajet hodně vozidel.“

„Měříte rychlost?“

„Ne,“ odpověděl policista. „Kontrolujeme, kolik sem lidi vozí alkoholu.“

„Alkoholu?“

Policista pohodil hlavou ke starému červenému volvu combi. Tři mladíci, o něco mladší než Lisa, z něj za dozoru dvou policistů vykládali jednu bednu lahví s vínem za druhou.

„Lidi ho sem na oslavu slunovratu vozí příliš mnoho,“ vysvětlil policista. „Pokud jsou nezletilí nebo máme podezření, že jsou to překupníci, tak jim ho zabavíme.“

„Dostanou ho později zpátky?“

„Ne, všechno se vylévá, bohužel.“ Policista se zadíval na Lisino auto. „Tak jak to vypadá?“

Lisa se nadechla, žádný zápach spáleniny už necítila, jen výfukové plyny.

„Asi bych už mohla jet… Nevíte, jaký je teď na severu provoz? Je to tam lepší?“

„O moc klidnější než tady to není,“ upozornil ji policista. „Je slunovrat.“

„Já vím,“ řekla Lisa.

Pak se znovu zařadila do kolony. Nějaký hodný řidič karavanu přibrzdil a pustil ji před sebe. Vozidla se nyní pohybovala o něco rychleji, ale přesto jen padesátkou. Lisa věděla, že by předjížděním moc času nezískala, a tak se přestala stresovat a užívala si letního počasí.

Snažila se aspoň chvíli nemyslet na Silase.

Cesta k Borgholmu jí trvala téměř čtyřicet minut. Do města sjelo ze silnice mnoho aut, takže mohla trochu přidat plyn. Do začátku vystoupení jí zbývala už jen čtvrthodina.

Utěšovala se tím, že byla najatá jen jako doprovodná kytaristka. Raději by k tanci vůbec nehrála, s dětskými oslavami a firemními večírky skončila už před několika lety, ale co naplat, potřebovala peníze.

Když do druhé hodiny zbývaly pouhé čtyři minuty, odbočila z hlavní silnice k vesnici. Místo oslavy leželo nedaleko silnice, nebyl problém ho najít. Na louce stála májka, kolem níž se shromažďovali lidé.

Lisa vyskočila z auta, nadechla se čerstvého přímořského vzduchu, vytáhla kytaru – ta se nejspíš v teple rozladila, ale s tím už se nedalo nic dělat – a rozběhla se k májce. Museli ji vztyčit téhož dne ráno, protože na slunci přímo zářila svěží zeleň jejích březových lístků. Vítr si pohrával s oběma květinovými věnci zavěšenými pod křížem; kývaly se nad hlavami svátečně oblečených dětí a dospělých.

Všichni přítomní působili nadšeným dojmem. Spousta bohatých lidí, kteří zavítali na venkov. Lisa se rychle vydala mezi ně.

„Promiňte, prosím… Promiňte!“

Kytaru nesla krkem dopředu, jako by to byl obušek. Když se jí dotkla některého z hostů, trhl sebou a ustoupil jí z cesty.

Za májkou na ni čekali dva starší muži. Jeden držel mikrofon, druhému visel na břiše obrovský akordeon. Když k nim přišla, kývli na ni.

„Podívejme, tady máme doprovod… Lisa Turessonová?“

Lisa přikývla, zavěsila si kytaru kolem krku a vytáhla z kapsy trsátko. Přejela jím po strunách a pokusila se nástroj bleskově naladit. Víc udělat nemohla.

„Víte o tom, že jsme měli začít ve dvě?“ zeptal se akordeonista.

„Na mostě byla kolona.“

„Člověk musí vyjet včas,“ rýpl si zpěvák. Zadíval se na kytaru. „Jste připravená?“

„Jasně.“

Zpěvák zvedl mikrofon k ústům. Po jeho nabručenosti nebylo rázem ani památky.

„Haló, haló! Slyšíte mě? To jsem rád! V tom případě vás můžu všechny, staré i mladé, uvítat na oslavě slunovratu tady ve Stenviku. Já jsem Sune, doprovázet mě budou tady Gunnar s Lisou. My vám budeme hrát a zpívat, vy budete tančit. Pak se rozejdeme a vy si doma dáte slanečka a brambory. Co vy na to?“

Některé hlasy rozptýlené v davu odpověděly „Jóóó…“

„A teď se chytíme za ruce. Nestyďte se!“

Lidé ho poslechli, vzali se za ruce, vytvořili živý řetěz.

„Na úvod si zazpíváme Farářovu malou vránu…“ Muž se zadíval na Lisu. „… o tom chudáčkovi ptákovi, který se chtěl povozit, ale skončil v příkopě. Jste připraveni?“

Zpěvák odpočítal začátek a akordeon s kytarou začaly hrát. Lidé se točili v kruhu kolem májky. Nejprve pomalu, ale pak stále rychleji.

Bylo léto a Lisa začala vydělávat.

GERLOF

Kolem májky už se tančilo, lidé začali uctívat slunce. Gerlof seděl na židli v trávě a říkal si, jestli na takovou oslavu není pozdě. K slunovratu došlo už před čtyřmi dny, takže čistě technicky byl blíž k podzimu než k jaru a blíž k temnotě než ke světlu.

Lidé teď přesto oslavovali slunce a jaro, Gerlof zahlédl pod věnci na májce mnoho úsměvů. Kolem májky tančilo v širokých kruzích několik set lidí nejrůznějšího věku.

Gerlof netančil, bolely ho nohy, a tak se usadil na židli; těšil se na pohoštění, na slanečky s bramborem a pálenku. Na louce panovala příjemná atmosféra, Gerlof poslouchal hudbu a pozoroval tančící lidi.

Zvláště ho těšilo, že se tance účastnila i Julia. Poté co jí kdysi na Ölandu beze stopy zmizel malý syn, se ostrovu dlouho vyhýbala. Gerlofovi ta tragédie vrtala hlavou spoustu let, nakonec však záhadu kolem ní vyřešil. Jeden muž se díky tomu ocitl ve vězení a Julia mohla začít nový život po boku nového muže a jeho synů.

Mnozí z tanečníků byli cizí, neznámí lidé. K těm, které Gerlof znal, patřila rodina Klossových, majitelů Ölandicu. Drželi se trochu stranou na okraji louky a netancovali. Kent Kloss se často objevoval v novinách a hovořil o tom, jaký má pro ostrov význam turistický ruch. Jeho mladší bratr Niklas stál vedle něho, měl na sobě džínsy a tričko.

Byla tu i jejich sestra Veronica v bílých šatech s tmavě hnědými vlnitými vlasy. Gerlof ji viděl naposledy předešlého roku v Domově v Marnäsu; měla ve společenské místnosti přednášku o historii rodu Klossových. Muži v publiku, některým z nich bylo přes devadesát, se usmívali a svítily jim oči. Gerlof byl jedním z nich. Veronica byla urostlá žena, která by klidně mohla stát na balkoně nějakého zámku a kynout zástupům.

Rodina Klossových měla s sebou děti, byli to samí chlapci, stejně opálení jako jejich rodiče.

Objevil se tu také Bill Carlson. Procházel se po louce a fotil všechno kolem sebe. Se spokojeným úsměvem se zastavil i u Gerlofa.

„Může být pro Švédsko něco typičtějšího než tohle?“

„Pro Švédsko?“ řekl Gerlof a usmál se. „Neříkejte to Andersi Zornovi a Carlu Larssonovi, ale tohle je původně německý zvyk.“

„Opravdu?“

„Ano, pochází odtamtud. Májka byla původně kůl, do kterého stříleli tamní lukostřelci a který se pak ozdobil jarními květy. Nápad na stavění takového sloupu vyzdobeného květinami k nám přinesli němečtí obchodníci… Jenže u nás většina květin rozkvétá až v červnu, takže se ta oslava musela posunout o měsíc.“

„Podívejme,“ řekl Bill. „Posun od války k flower power.“

„To se někdy stává.“

„Vy asi hodně čtete knihy o historii, Gerlofe. Zajímáte se o ni?“

„Ano. Zajímá mě má vlastní historie i historie jiných lidí.“

Gerlof se znovu zadíval na Klossovy. Působili uvolněným dojmem, přitom pro ně – stejně jako pro ostatní, kteří působili v cestovním ruchu – představoval tento víkend zlomový bod, kdy všechno vypukne. Oslava slunovratu zahajuje šestitýdenní období dovolených. Turistická sezona na Ölandu připomíná bengálský oheň, který se rozhoří jenom v létě. Krátce, ale zato intenzivně.

Kruhy kolem májky se dotočily, lidé se začali rozcházet do svých domovů. Gerlof neměl žádné povinnosti, o všechno se postaraly dcery. Nezapomněl ani na své předsevzetí, že se bude chovat vlídně k cizím lidem. Zadíval se na svého nového známého, Billa z Ameriky.

„Bille, vy teď pojedete na kole do Långviku?“

„Ano. Budeme mít pohoštění.“

„Nedal byste si něco před cestou? Co třeba pelyňkový šnaps?“

„Až někdy jindy,“ řekl Bill. „Tvrdý alkohol by mi stoupl do hlavy, v cestě jsou výmoly…“

Gerlof přikývl.

„Necháme to na jindy.“

Přesto šli spolu kousek po pobřeží společně s mnoha ostatními lidmi ze vsi, kteří mířili domů. Gerlof si všiml, že dívky trhají v příkopu u silnice kopretiny a rozrazily. Květiny jim měly přinést štěstí, i když správně by je měly trhat až po západu slunce.

Oslava slunovratu – dlouhý den plný velkého očekávání. Ve skutečnosti se toho ale mnoho nestalo. Ve vzduchu poletovala láska, vzájemný cit mladých, i láska starších k přírodě. V mnoha případech se však rozplynula v blížící se noci.

Bill a Gerlof se rozloučili na silnici v severní části vesnice.

„Dejte mi na sebe telefon,“ řekl Gerlof. „Opravujeme loďku, možná že koncem léta s ní vyrazíme na ryby.“

„Rád bych jel s vámi,“ řekl Bill. „Na ostrově je teď víc starých Američanů, co by se připojili, pokud by se ovšem vešli.“

„Uvidíme, Bille,“ řekl Gerlof. „Ale co se skupin týče… já mám raději hejna ptáků.“

LISA

Oslava skončila po půlhodině písničkou o třech babkách z Nory. Všechny děti pak směly zakřičet z plných plic a hrát si na to, že jsou rakety vystřelené k nebi.

Pak si všichni vydechli a začali odcházet do svých domovů. Jediné, co po oslavě zbylo, byly velké kruhy pošlapané trávy kolem májky. Lisa si sundala z krku kytaru a oddechla si.

„Prima doprovod,“ řekl zpěvák.

„Díky,“ řekla Lisa.

Muž kývl k restauraci ve vsi.

„Přes léto budete hrát v restauraci, že?“

„Ano, několikrát bych tam měla vystupovat. Jinak ale budu pracovat hlavně v Ölandicu.“

To jí připomnělo něco důležitého:

„Jak to bude s penězi?“

„S penězi?“

„S kým si mám promluvit o honoráři?“

„S námi ne,“ pospíšil si s odpovědí zpěvák. „Obraťte se na někoho z Klossů.“

Lisa to jméno znala, Klossovi ji angažovali jako diskžokejku.

„Buď s Veronicou, nebo s jejím bratrem Kentem. Tamhle stojí.“

Lisa se zadívala na hlouček lidí tvořený čtyřmi dospělými a čtyřmi dospívajícími chlapci. Stáli za májkou a tvářili se stejně spokojeně jako všechny ostatní přítomné rodiny.

Lisa došla k passatu a uložila si do něj kytaru. Závod s časem už měla za sebou, byla klidnější. Ve zbytku dne měla volno, žádné další vystoupení ji nečekalo.

Jen peníze, zaslechla v hlavě Silasův hlas.

Bylo třeba vyřídit to s Klossovými. Přišla k nim a široce se usmála na nejblíže stojící ženu.

„Veronica Klossová? Já jsem Lisa Turessonová. Volala jste mi minulý týden…“

Žena se zatvářila znepokojeně a zvedla ruku v odmítavém gestu.

„Já nejsem Klossová. Jmenuji se Paulina,“ ohradila se

Její švédština byla trochu nejistá, mluvila s východoevropským přízvukem. Úklidová síla z dovozu, napadlo Lisu; hned se za to ale zastyděla.

Ze skupiny vystoupila druhá žena. Bylo jí čtyřicet, ale na tváři neměla žádné vrásky, jen dva dolíčky.

„Dobrý den, Liso,“ řekla. „Veronica jsem já. Díky, že jste nám zahrála!“

„Prosím,“ řekla Lisa a nadechla se. „Chtěla jsem se zeptat na honorář.“

„To vyřešíme později. Budete přece ještě hrát v naší restauraci a v nočním klubu, ne?“

Lisa rychle přikývla.

„Ano, budu tady celý červenec. Ale potřebovala bych nějaký kapitál do začátku…“

„Samozřejmě,“ řekla Veronica. Vytáhla peněženku a podala Lise dvě bankovky; doklad nechtěla.

Mezitím k Lise přistoupil jeden z mužů ze skupinky.

„Kent Kloss. Vítám vás ve Stenviku,“ řekl. „Nechcete zajít k nám a dát si cosmo?“

„Co prosím?“

„Vypít si s námi cosmopolitan u nás na terase.“

Kent Kloss měl stejné oblečení jako chlapci: tričko a krátké kalhoty. Lisa nedokázala odhadnout, jak je starý. Měl tvář muže středního věku, ale přitom chlapecký úsměv.

„Ne, díky,“ řekla. „Jsem tu autem.“

„No a?“ namítl Kloss. „Je přece svátek.“

Nasadila profesionální úsměv.

„I tak díky.“

„Tak někdy jindy,“ řekl Kent. „Léto je dlouhé.“

Veronica Klossová vytáhla z kapsy klíč a ukázala směrem k moři.

„Budete bydlet tamhle, v kempu. Máme tam několik karavanů pro zaměstnance. Vybavení je dost jednoduché, ale na druhou stranu to budete mít zcela zdarma… A budete mít skvělý výhled. Co říkáte?“

„Výborně,“ řekla Lisa.

Když se pak ale vracela k autu, opět ji přepadla únava.

Karavan. Doufala, že ji ubytují u moře, v pěkném a útulném červeném domku.

Kemp ve Stenviku opravdu ležel jen několik metrů od pláže a bylo tu neobyčejně krásně.

Když vjela dovnitř, všimla si nejen stanů a karavanů, ale také toho, že to tu není tak upravené a plánovitě uspořádané jako v jiných kempech. Nebyly zde žádné velké obdélníky trávníku, nevedly jím žádné přímé uličky, stany a karavany byly rozmístěny bez ladu a skladu buď o samotě, nebo ve skupinách. Mnohé z nich byly dost staré a vybledlé od slunce, jiné byly nové a obehnané dřevěnými plůtky. Pozemek byl nerovný, kamenitý a rostlo tu hodně křoví.

Lisa šla cestou, kterou jí popsala Veronica, a svůj karavan našla snadno. Patřil k těm starším, byl bílý, trochu zaoblený a nebyl oplocený. I když nebyl nový, vypadal čistě a nenesl stopy rzi.

Odemkla a nahlédla dovnitř. Karavan byl dost stísněný: jedna místnost s kuchyňským koutkem a za ní malá ložnice; ovšem bylo tu uklizeno. Když se nadechla, aby otestovala případný zápach, neucítila plíseň, jen vůni čisticích prostředků.

Fajn. Sedla si na úzké lůžko a vytáhla mobil. Přišel čas zavolat Silasovi, zeptat se ho, jak se má, a oznámit mu, že už dorazila na místo.

NAVRÁTILEC

Skutečně impozantní ohrada. Nebyla sice nejvyšší, kterou Navrátilec viděl, zato velmi pevná a důkladná.

Ocelové sloupy zvedaly k nebi síť kovových lan. Ocel se na slunci leskla a mezi každými dvěma sloupy visela žlutá cedule s varováním NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Ohrada byla téměř tři metry vysoká. Nebyla sice pod proudem, ale po jejím vrcholu vedl ve čtyřech řadách ostnatý drát. Vlevo končila u vody, vpravo u hustého listnatého lesa.

„Vidím, že tu neoplotili úplně všechno,“ řekl Navrátilec.

Vedle Navrátilce stál Pekka, který měl hned za zády svou přítelkyni Ritu.

„Ne,“ řekl Pekka. „Kloss si postavil ohradu kolem míst, který chce ochránit: elektrocentrály a přístaviště.“

Navrátilec přikyvoval.

„I kolem Rudého domku?“

„Co je to?“ zeptal se Pekka.

„Takový malý dům, stojí jižně od přístaviště.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Pekka nezaujatě. „Ale ohrada jižně od přístaviště končí, u pláže.“

„Dostaneme se za ni?“

„Dole u vody je vjezd pro auta, ale je hlídaný kamerou.“

Navrátilec zvedl oči k ohradě.

„Pro mě je moc vysoká.“

„My ji nebudeme přelézat,“ vysvětlil Pekka. „Dá se do ní dostat i jinak… Pojďte!“

Vešel mezi stromy na konci ohrady a zabočil na východ. Navrátilec a Rita šli za ním; museli se prodírat mezi křovinami a kmeny stromů.

Navrátilec měl vzadu za opaskem pistoli.

Po asi šedesáti krocích dorazili k malé mýtině. V ohradě tu byla důkladně zamčená kovová dvířka. Pekka ale vytáhl z kapsy džínsů klíč a usmál se.

„Loni, když mě vyhodili, jsem ho zapomněl vrátit.“

Pak odemkl. Ohrada byla otevřená, stačilo jen vejít.

Pekka prošel dovnitř a zvedl ruku: odteď je nutné být potichu. Bylo vidět, že se tu vyzná, vešel rovnou mezi stromy a zavedl je na stezku. Na prvním rozcestí zabočil vpravo.

Čím hlouběji pronikali do lesa, tím byl Pekka obezřetnější. Pohyboval se pomalu a celou dobu měl nastražené uši. Přesto mířil stále vpřed. Navrátilec uslyšel po několika minutách tichý šum. Mezi stromy probleskovala vodní hladina.

Moře a velká asfaltová plocha.

„Tak tady je to přístaviště,“ zašeptal Pekka.

Chtěl, aby se tu zastavili, ale Navrátilec šel dál kolem vyasfaltované plochy a zamířil do lesa, kde mezi stromy a hustými křovinami vedla stezka. Navrátilec byl překvapený: přestože si to místo pamatoval z dětství, nyní ho sotva poznával.

Stromy tu dřív nerostly, ovšem půda, moře a vůně byly stejné jako tehdy.

Náhle mu pod podrážkou zaskřípalo sklo.

Pozůstatek staré okenice.

Zvedl oči a pouhých dvacet metrů před sebou uviděl prázdnou plochu sypanou štěrkem.

Tady to bylo. Tady stával jejich domek. A teď? Jako by ho zašlápl obr, který zbytky odkopl stranou a kráčel dál.

Navrátilec se chvíli díval na zbytky domu a pak ucouvl. Víc vidět nepotřeboval.

Otočil se, vykročil a málem zašlápl své dva průvodce: Pekka s Ritou seděli na bobku ve křoví, Pekka pozoroval přístaviště dalekohledem.

Navrátilec si všiml, že u mola kotví loď. Malá nákladní loď. Zrezivělá, možná opuštěná. Náhle si všiml, že se na palubě někdo pohybuje. U poklopů nad nákladním prostorem a u kapitánského můstku přecházeli lidé.

„Máme přehled,“ řekla Rita. „Dva dny vykládali zboží. Po oslavě zase odjedou.“

Navrátilec mlčel. Pekka přikývl.

„Pak se do toho pustíme!“

Za bzučení much dál pozorovali loď. Navrátilec musel ale stále myslet na to, že našel v lese trosky svého dětství.

NOVÁ ZEMĚ, ČERVEN 1931

V kupé bzučí mouchy, fouká vítr, píšťala vlaku píská. Aron po celou dobu svého třináctiletého života vídal jezdit vlaky přes planinu, ale nikdy se v žádném z nich nesvezl. To, že se teď veze ve vagonu nepříliš vzdáleném od lokomotivy a žene se plochou ölandskou krajinou, je pro něho opravdové dobrodružství. Je to jízda prázdným prostorem, pouští, v níž roste jen tráva, ale i tak je to vzrušující. Vystrčí hlavu z okna a ucítí ve vlasech vítr. Parní vlak supí vpřed a předjíždí auta a autobusy, které se občas objeví na silnici.

Občas projedou kolem stodol. To si pak Aron vzpomene na onu letní noc předešlého roku, kdy se zřítila stěna stodoly a ve tmě pod ní všechno ztichlo.

Stěna spadla k zemi tak, že se pod ní vytvořil černý otvor připomínající kryptu. Aron v té chvíli strnul a upřeně se na něj zadíval. Sven, zpocený a rozrušený, mu pak položil ruku na záda a postrčil ho.

Vlez tam, zavrčel. Vlez tam a přines jeho peníze!

Aron poslechl. Lehl si do trávy na břicho a vplížil se dovnitř.

Do tmy. Plazil se pod tvrdou dřevěnou stěnou po studené zemi. Do čela ho škrábl hřebík, ale on si toho nevšímal, schoulil se a plazil se dál.

K tělu.

Ležel tam Edvard Kloss.

Uvízl tam, nehýbal se.

Aron ve větru u okna zakašle. Nechce na tu noc vzpomínat.

Sven také vidí statky, které míjejí, ale na rozdíl od Arona mu pohled na ně zřejmě nevadí. Když zahlédne čeledíny, kteří tam pracují, zvedne ruku a zamává jim.

„Ty je znáš?“ diví se Aron.

„Ne,“ odpoví Sven, „ale všichni pracující jsou mí bratři. Jednou se té lopoty taky zbaví.“

Za Kallegutou se trať prudce stáčí k západu, k bornholmskému nádraží. Před městem je opět vidět na moře, vypadá jako modrá stuha, která se táhne na západě. Aron nikdy trajektem na pevninu nejel, nikdy nebyl na druhé straně průlivu.

Dojedou k velkému kamennému domu a pak projdou přímými ulicemi města, na nichž potkávají místní obyvatele. Páni v černých oblecích vrhají krátké pohledy na jejich prosté šaty a jdou dál. Aron slyší za zády jejich tiché hlasy.

„Měli poznámky,“ říká Sven. „Znají mě.“

„Vážně?“

Sven se sevřenými rty přikyvuje.

„Nezapomněli na tu bitku s vykořisťovateli.“

Blíží se k přístavu, kde kotví deset škunerů se dřevem a několik trajektů. O kus dál se majestátně rozkládá velká jachta.

V restauraci u pláže si objednají omeletu za dvě koruny a padesát öre. Sven si k ní dá pivo, Aron citronádu.

Po jídle vyjme Sven kousek tabáku z dřevěné dózy, kterou mu dal Aron, a vloží si ho pod ret. S hořkostí se zadívá na účet za oběd. Při placení kroutí hlavou.

„V nové zemi je jídlo zadarmo,“ řekne, když vyjdou na ulici.

„Zadarmo?“

„Jo. Lidí zaplatí, jen když mají peníze.“

Odpoledne je parník převeze přes průliv. Sven se dívá před sebe, k pevnině, Aron se otáčí a sleduje, jak se ostrov mění v úzký šedohnědý pruh na obzoru. Zdá se mu, že se potápí do moře. Za Aronem jako by mizel celý jeho svět.

JONAS

Během uplynulých dvou let Jonas zapomněl na to, jaký je to úžasný pocit probudit se ráno u moře. Člověk si připadá trochu jako kosmonaut, který se vzbudí na cizí planetě, někde ve vzdáleném, nekonečném vesmíru, kde je jiný vzduch a kde znějí jiné zvuky.

Když Jonas otevřel v den oslavy slunovratu oči, kolem chatky šuměl vítr, ozýval se křik racků, bzukot čmeláků a rachotivé zvuky bicyklů, které se proháněly po pobřežní silnici. Na pozadí toho všeho tiše šuměly mořské vlny.

Vila Kloss, pomyslel si.

Ty zvuky mu připadaly cizí a zároveň důvěrně známé. Vrátil se do světa plného léta, do něhož ho od malička brával tatínek. Nyní už byl ale téměř dospělý. Bylo mu téměř dvanáct. Už nepřespával s tatínkem v Kentově velkém domě, ale ve vlastní chatce, která od něj byla vzdálená asi dvacet metrů, obydlí pro hosty, v němž nebylo nic víc než úzký pokoj s bílými stěnami a bílou dřevěnou podlahou. Jeho starší bratr Mats a bratranec Casper obývali další dvě chatky. Tahle byla pro následující čtyři týdny jen jeho.

Teta Veronica, tatínkova sestra, mu tu po příjezdu pomohla ustlat postel. Když tenkrát vešla do chatky s povlečením v ruce, přinesla s sebou i lehkou vůni parfému.

Měla bílé šaty a stejně průzračně modré oči jako jeho tatínek. Jonas měl tetu rád, ale neviděl se s ní už dva roky. O minulých prázdninách na Ölandu nebyl a Veronica zase neměla čas se zastavit u nich doma v Huskvarně. Jonas měl pocit, že se Veronica a jeho maminka nemají příliš v lásce.

„Tak tady teď budeš kralovat,“ řekla mu Veronica, když mu povlékla postel. „Nikdo tě tu nebude rušit. Není to fajn?“

Bylo. Jonasovi se tu opravdu spalo dobře a nikdo ho nerušil.

Posadil se na postel. Z okna viděl na nedalekou vodu: jen deset metrů od chatky se rozkládal světle modrý bazén Klossových.

Za pobřežní silnicí se třpytil tmavomodrý průliv, nad nímž se zvedal skalnatý břeh. Břeh se zaoblenou kamennou mohylou, u níž straší. Teď ale ne, teď svítí slunce.

Seskočil z postele a natáhl si krátké kalhoty.

Slyšel jen tiché zvuky letní přírody, žádné hlasy. Když předešlého dne usnul, byli ostatní z rodiny Klossových vzhůru a oslavovali nejkratší noc v roce. Každý ji slavil po svém: Mats a bratr seděli u mola a vyhlíželi dívky, tatínek se věnoval své práci v restauraci ve Stenviku, která také patřila Klossovým, teta Veronica se strýcem Kentem seděli na velké terase ve společnosti Veroničina manžela, který sem na skok zavítal ze Stockholmu, a Kentovy nové mladé přítelkyně, jejíž jméno Jonas neznal. Co si pamatoval, Kent se tu každé léto objevil s jinou přítelkyní. Tyto dívky toho u stolu nikdy moc nenamluvily a většinou se dlouho nezdržely.

Na to, aby se Jonas k někomu z rodiny připojil, byl příliš unavený. Šel si lehnout v deset. Když usínal, slyšel vzdálenou hudbu, tiché rozmluvy a hlasitý smích.

Nyní si k šortkám oblékl tenkou košili, otevřel prosklené dveře a vyšel na slunce. Přestože bylo teprve osm, už pálilo.

Stál mezi dvěma pozemky Klossových, kamenitými plochami, kde na několika místech rostly jalovcové keře a hadinec. Tatínek býval majitelem třetího pozemku na jihu, ale to už bylo dávno. Bylo to v době, než se pustil do obchodů, které nedopadly dobře. Jeho dům pak prodali. Jonas viděl, že jeho noví majitelé ho od pozemků Klossových oddělili plaňkovým plotem.

Jonas dostal hlad. Doufal, že něco k jídlu najde v Kentově kuchyni.

Cesta k domu vedla po širokém kamenném chodníčku podél bazénu. Vypadalo to, že voda v bazénu je teplá a čistá, ovšem Klossovi se v něm koupali málokdy. Dospělí podle všeho neměli na koupání čas a Jonase to bavilo víc břehu moře, v divočině u kamenů a řas, kde mu kolem nohou plavali malí ráčci.

Vyšel po schodech na terasu u přední části domu. Terasy u domů Kenta a Veronicy se měly stát během následujících týdnů jeho pracovištěm. Dostal za úkol sbrousit a natřít všechna prkna, z nichž byly vybudovány. Za to bude dostávat plat – pětatřicet korun za hodinu. Na takovou nabídku okamžitě přikývl, byla to pro něho spousta peněz.

Dům strýce Kenta byl dlouhý a široký, na čelní straně měl široká panoramatická okna a posuvné skleněné dveře. Jonas je odsunul a vešel dovnitř.

Kdykoli vcházel do této chladivé místnosti, měl pocit, že se ocitl ve velíně vesmírné lodi. Ne snad, že by v ní někdy byl, ale měl za to, že by to tam mohlo takhle vypadat: podlouhlá místnost s velkými okny, chládek a všude velké množství elektroniky, na stropě řady malých světel, velká věž vedle ještě větší televize; oba přístroje byly napojeny na černé reproduktory, zabudované ve zdi.

Vpravo od dveří stála Kentova červená golfová brašna a vedle ní běžecký pás. Za nimi byl vchod do kuchyně, ve které se podobně jako v obývacím pokoji blýskal kov. Také tam bzučely a blikaly přístroje.

Kent si na léto najal mladou hospodyni odněkud z Ruska nebo Polska. Právě stála u linky, na kterou přichystala jídlo k snídani. Chléb, máslo, džus, ovoce a čtyři druhy ovesných vloček.

Jonas měl oči navrch hlavy. Byl rád, že je tady sám, protože doma v Huskvarně musel vždycky u snídaně nejprve počkat, až se obslouží Mats a udělá si obložené chleby. Nyní se nemusel na nikoho ohlížet. Vzal si modrou misku, nasypal do ní kukuřičné vločky, zalil je mlékem a posadil se do největšího z Kentových kožených křesel. Měl z něj výhled na značnou část pobřeží: na kamenitý pozemek, pobřežní silnici, moře a mohylu na skále.

Po čtvrthodině se dveře odsunuly a do místnosti nahlédla teta Veronica.

„Dobré ráno, Jonasi!“ řekla. „Vyspal ses dobře?“

Jonas dožvýkal, polkl a přikývl.

„Ano.“

„Jsou tu Kent a Nikolas?“

„Nikoho jsem neviděl,“ odpověděl Jonas.

„Asi si šli zaběhat,“ řekla Veronica s úsměvem.

V zimě žila Veronica se svou rodinou – osmnáctiletým Urbanem, patnáctiletým Casperem a jejich otcem – ve Stockholmu, ale každé léto bydlela ve svém stenvickém domě a pracovala jako ředitelka Resortu Ölandic. V době, kdy byl v provozu, to znamená od konce května do začátku září, si nikdy nebrala dovolenou.

„Co dnes budeš dělat, Jonasi?“ zeptala se. „Plánuješ něco?“

Jonas se zadíval na Kentovu terasu a přikývl.

„Budu brousit.“

„Ale ne, Jonasi,“ řekla Veronica. „Je den po oslavě, to mají přece skoro všichni volno. Ty taky. Máš dovolenou.“

To znělo dobře.

Dovolenou, pomyslel si Jonas, ne prázdniny. Ještě ani nezačal pracovat a už má dovolenou jako dospělý.

LISA

Resort Ölandic se rozkládal dva kilometry jižně od Stenviku a jeho majiteli byla rodina Klossových. Pro Lisu to bylo druhé ze dvou pracovišť. Kolem oběda se tam rozjela, aby se mohla připravit na vystoupení.

U vjezdu do areálu stála recepce se závorou a bezpečnostní kamerou. Když Lisa spouštěla okénko a ohlásila se členovi ostrahy, měla pocit, že se studená čočka dívá právě na ni, ale všechno proběhlo hladce. Závora se zvedla. Lisa projela po nově vyasfaltované cestě kolem zástupů stanů a karavanů v kempu a zamířila k moři, k hotelu Ölandic s bílou fasádou.

Byl den po velké oslavě. V Ölandicu, přinejmenším v suterénním nočním klubu, se ale konala party každý večer. V červenci se tu budou střídat dva diskžokejové a dvě kapely hrající převzatý repertoár; budou vystupovat od brzkého večera až dlouho do noci.

Večer tu poprvé vystoupí Lady Summertime. Lisa si přála, aby jí to dopadlo dobře.

Resort Ölandic bylo plánovitě vybudované letní středisko s rovnými cestami a velkými zatravněnými plochami. Rozdíl mezi Ölandicem a malým kempem ve Stenviku byl propastný. Ölandic počítal s tisícovkou hostů, kteří se budou opalovat na pláži, zahrají si golf a sejdou se v hotelovém nočním klubu. Když Lisa sjížděla k moři, skoro žádné lidi neviděla a těch pár, které zahlédla, se pohybovalo jako náměsíčníci. Hosté zřejmě ještě vyspávali nebo se opalovali na pláži za hustým lesem.

Zaparkovala před hotelem. Měl čtyři poschodí a vypínal se na svahu nad pláží. Byl z něj nejkrásnější výhled na středisko, hned za ním následoval výhled z chatek, nejdál od vody se nacházel kemp. Lisa vzala svá pouzdra s cédéčky a brašnu s elpíčky a vešla do recepce, do chladné místnosti, kde ve velkém akváriu, umístěném na vápencové podlaze, kroužily zlaté rybky. Za pultem stály dvě blonďaté recepční; oběma bylo asi dvacet a měly světle modré blůzy.

Ta, která stála blíž k Lise, se pousmála. Lisa se představila.

„Aha, takže to vy jste ta Lady Summertime?“ řekla dívka. „Klub je v suterénu.“

Ukázala Lise cestu, ale pouzdra s cédéčky jí odnést nepomohla.

Nad vchodem do klubu svítil červený neonový nápis MAY LAI BAR. Za šatnou se nacházel vlastní klub, velká místnost, v jejíž pravé části stály řady vysokých stolků a podél celé levé stěny se táhl barový pult z černého dřeva. Nikdo u něj neseděl, stejně prázdno bylo v celém klubu, ovšem police za ním byly plné láhví s alkoholem. V prosklených lednicích čekaly láhve šampaňského.

„Klid před bouří,“ poznamenala recepční.

„Bývá to tu večer divoké?“ zeptala se Lisa.

„Ano, lidé často řádí… V červenci tady bude každý večer narváno. Chodí sem děti z bohatých rodin, ty, co mají sporťáky a kreditky rodičů…“

Lisa přikývla, tyhle mladé znala.

Blízko vchodu, vedle širokých skleněných dveří, které vedly na stranu hotelu obrácenou k moři, se nacházelo místo pro diskžokeje, box s dvířky. Taneční parket před ním byl zřejmě čerstvě vydrhnutý, byl černý a leskl se; vzduchem se přesto vznášel slabý pach potu a alkoholu.

„Máte Léto je krátké?“ zajímala se recepční.

Lisa nechápavě zavrtěla hlavou.

„Myslím tu písničku od Tomase Ledina,“ vysvětlila recepční. „Léto je krátké. Pouštíte ji?“

„Někdy.“

Lisa sice raději pouštěla Around the World s Daft Punk, přitom ale dobře věděla, že lidé mají rádi klasické písně prověřené časem.

Box byl zamčený, ale recepční od něj měla klíče. Jeden z nich podala Lise.

„Pokud budete něco potřebovat, řekněte.“

„Díky.“

Lisa si odemkla a prohlédla si přístrojové vybavení. Na obou gramofonech Technics SL 1200 bylo vidět, že už leccos zažily, ale mixážní pult značky Pioneer vypadal jako nový. Bylo tu i ovládací zařízení malého světelného parku, z něhož se dal řídit pohyb koule u stropu, a dokonce i bezdrátový mikrofon určený pro diskžokejovy nadšené výkřiky.

„Taky tady máme zařízení na výrobu dýmu,“ řekla recepční a ukázala na tlačítko dole u podlahy. „Tímhle se to ovládá.“

„Fajn,“ řekla Lisa. Speciální efekty měla ráda.

Box se zvedal několik desítek centimetrů nad parketem, vypadal skoro jako kazatelna a bylo v něm stejně těsno jako ve všech jemu podobných, v nichž Lisa pracovala. Na přední straně měl plexisklový štít, který ji měl chránit před publikem a šplíchajícími drinky.

„Jak je to v Ölandicu se členy ostrahy?“ zeptala se Lisa. „Pracuje jich tu hodně?“

„V létě jsou tu čtyřiadvacet hodin denně,“ odpověděla recepční. „Večer se pohybují mezi hotelem a klubem. Tamhle v baru je tlačítko, kdyby něco, tím je přivoláte…“

„Dobře.“

„Chovejte se tady jako doma,“ řekla recepční a vrátila se po schodech nahoru.

Lisa položila pouzdra s cédéčky na podlahu za plexisklový štít a pak box zamkla a šla se podívat k posuvným dveřím, aby prozkoumala terén.

Dveře připomínaly široký nouzový východ nebo únikovou cestu – to se jí líbilo. Nebyly zamčené, a tak je otevřela a vyšla opět do tepla před budovou. Od třpytícího se průlivu přinášel vítr slabý pach chaluh.

Před Lisou se otevřela velká dřevěná terasa s dalšími stoly, kolem velkého grilu z kamene a plechu stály kovové židle, barový pult byl ozdoben bambusem. Nikdo z hostů tu nebyl, ale na spoustě stolů už stála cedulka REZERVACE.

Hotel stál hned na okraji pískové pláže, součásti zálivu, který se táhl směrem na jih. Na severní straně rostl hustý les. Stromy v něm měly svěží zelenou barvu. Před ním probíhala nízká kamenná zídka, po níž vedl pevně natažený ostnatý drát.

Z hotelu vedly kamenné schody na malou louku, na níž byly rozestavěny branky na kroket. Lisa seběhla dolů a vydala se kolem nich k zídce.

Zdi a ploty budily odjakživa její zvědavost. Za zdí viděla jen hustou stěnu nízkých stromů a keřů. Proč tu tedy natáhli ostnatý drát?

Opatrně drát vzala a nadzvedla ho, aby se pod ním mohla protáhnout. Nejprve protáhla nohy a pak celý trup. Pevně napnutý drát by se jí zřejmě nejraději zařízl do zátylku, ale zvládla to a zdárně se dostala na druhou stranu.

Ocitla se v lese. V zakázaném lese. Odhadovala, že stromy jsou staré, byly tu jasany porostlé lišejníkem a pokroucené duby a mezi nimi mladší břízky a bezové keře. Pohádkový les čekal na princeznu, na Lady Summertime.

Nechtěla se pouštět příliš daleko. Od zídky vedla úzká stezka, snad vyšlapaná zajíci a srnčí zvěří. Lisa po ní udělala několik opatrných kroků. Potom se zastavila a vydýchala se.

Kolem panovalo ticho a klid. Přítmím mezi stromy se neslo jen tlumené bzučení hmyzu a cvrlikání ptáků. Lisa šla dál. Když se otočila, hotel už neviděla – za listím byla sotva vidět zídka, kterou přelezla. Ölandské lesy nejsou velké, stromy v nich nejsou vysoké, zato bývají husté a zarostlé křovím a mohou ukrývat cokoli.

Uslyšela, jak kousek před ní zapraskala nějaká větev. Byl to zřetelný zvuk, nezdálo se jí to. Přitom se nikde nic ani nepohnulo. Kolem sebe viděla jen zelenou a hnědou barvu vegetace, listy a větve, které se chvěly v mírném větru.

Uzoučká stezka se zvolna rozšiřovala, až asi po padesáti metrech vyústila na zarostlý palouk s vysokou trávou. Lisa vyšla na světlo a mhouřila oči proti slunci, které stálo téměř přímo nad její hlavou. Z pláže na jižní straně zaslechla šplouchání a rozjásaný křik.

Švédské léto. Ano, je krátké, Tomas Ledin má pravdu, zároveň je ale intenzivní. Lisa byla městský člověk, vyrostla ve Farstě, v rodině, která nikdy neměla chatu. Toto léto ji vylákala za prací na Ölandu jakási dávná touha po venkově, která sahala několik generací dozadu.

K tomu se ještě připojila potřeba vydělat peníze.

Když se zadívala do trávy, všimla si, že půda je rozrytá. Byly v ní hluboké otisky pneumatik. Do starého lesa musel vjet velký bagr – vzal to přes mýtinu a zamířil přímo do stromů na protější straně.

V těch místech stál předtím malý dům, ale stroj ho převálcoval tak dokonale, že z něj zbyly jen základy a pár prken.

Listnatý les pokračoval i za rumovištěm. Ještě dál probleskovala voda, malá pláž s několika kamennými bloky, které vybíhaly do vody jako úzké molo.

Ztracená idyla. Rodina, která v domku kdysi žila, se sem mohla chodit denně koupat…

„Co tady děláte?“ ozval se hlas za jejími zády.

Lisa se otočila. Uprostřed palouku kdosi stál a upřeně ji pozoroval.

Mladík v košili a kalhotách stejné barvy jako blůza recepčních. Byl vysoký a štíhlý, měl černou kšiltovku a zpocené čelo. Vykročil a blížil se k ní dlouhým krokem. Lisa si všimla, že má na opasku černou vysílačku, a došlo jí, že je to jeden ze členů ostrahy. Mladý, energický muž.

Přestože Lise členové ostrahy nijak nevadili, rebelka v ní, Lady Summertime, je ráda neměla. Uniformy. To je k smíchu!

„Co bych dělala?“ řekla a zadívala se mu do očí. „Pracuju tady.“

„Kde?“

„V Ölandicu.“

„Opravdu?“

„Jako diskžokejka v May Lai baru.“

Člen ostrahy se zastavil metr před ní.

„Aha. Ještě jsem vás tady neviděl…“

„Jsem tady teprve krátce,“ vysvětlila Lisa. „Nastupuju dneska večer. Říkám si Lady Summertime… Chcete vidět můj průkaz?“

Zadíval se na ni, pak se uvolnil a zavrtěl hlavou.

„Chtěl jsem se jen…“

Najednou se podíval do míst za ní a strnul.

„Sakra! Tamhle je ještě někdo…“

Odmlčel se. Lisa se ohlédla. Nejdřív neviděla nic, jen listí a třpytící se vodu, potom ale spatřila na pozadí slunečních odlesků na hladině nehybný stín. Stál na kamenech, zády ke břehu. Starý muž v rybářském svetru, vzpřímený, statný.

Podívala se na člena ostrahy.

„Můžu jít?“

Krátce se na ni zadíval a neochotně přikývl.

„Vraťte se zpátky,“ řekl. „Tady nesmíte zůstat.“

„Ale patří to k Ölandicu, ne?“

„Tohle je soukromý pozemek Klossových,“ vysvětlil mladík.

„Chápu,“ řekla Lisa.

Nechtěla se s ním už dál dohadovat, a proto beze slova odešla z palouku. Když se naposledy ohlédla, viděla, že mladík míří ke starci a jde stejně dlouhým krokem jako před chvílí.

Sekuriťák blbej, pomyslela si.

Došla zpět na stezku, znovu se opatrně protáhla pod drátem na zdi a vrátila se do hotelu.

Skleněné dveře na terase byly stále napůl odsunuté. Lisa měla jasno: projde hotelem k autu a odjede zpátky ke karavanu. Zavolá Silasovi a těch několik hodin, které jí zbývají do debutu v nočním klubu, věnuje odpočinku.

Ve chvíli, kdy vcházela do hotelu, měla pocit, že se v lese ozval nějaký ostrý zvuk. Nespadl tam jeden z těch starých dubů? Nebo to snad byla bouchací kulička? Zůstala chvíli stát a čekala, ale zvuk se už neopakoval.

Dál už mu nevěnovala pozornost a dveře zatáhla.

NAVRÁTILEC

Když se objevil hlídač, stál Navrátilec na kamenech. Na velkých kamenech, které znal z dětství a které ležely v řadě u břehu. To, že na ně vystoupil, byla samozřejmě chyba, bylo to příliš nápadné a nebezpečné.

Po tom, aby se mohl postavit na tento úzký kus břehu, toužil v cizině téměř každý den. Toužil po tom vrátit se sem zpátky a postavit se až na nejzazší kámen. Jeho dům v lese sice zmizel, ale tuhle řadu kamenů Klossovi zničit nemohli.

Než sem přišel, seděl se svým mladým vojákem Pekkou v lese a sledoval přístaviště Ölandicu, ovšem obtěžovaly ho tam mouchy a nohy mu zdřevěněly. Nakonec ze svého úkrytu mezi stromy vyšel a vydal se k vodě. Za opaskem na zádech měl zastrčeného neodjištěného walthera.

Opatrnými krůčky se vydal na kameny, aby se na krátkou chvíli mohl vrátit do svého dětství. Nepřeskakoval z kamene na kámen jako malý chlapec, pohyboval se pomalu jako starý muž.

Po dvanácti krocích se dostal na nejzazší kámen. Napřímil se a zadíval se na prázdný průliv.

I když svítilo slunce, voda kolem něho byla temná a plná stínů, ostré světlo stěží pronikalo k písečnému dnu. Nad hladinou toho viděl víc: na severní straně se jasně rýsovala černá loď, kterou sledoval Pekka. Kotvila u mola a její posádka měla zrovna plné ruce práce. Zdálo se, že námořníci z ní vykládají plastové bedny s rybami a odnášejí je do dodávky v přístavišti.

Z opačné strany, na jihu, se ozývaly hlasy koupajících se rekreantů z Ölandicu. Výhledu na pláž bránil poloostrov. Navrátilec ji neviděl a nikdo odtamtud neviděl na něho.

Na ostrově vládl klid. Ti hosté, kteří se zrovna nekoupali, nejspíš tvrdě spali v chatách nebo ve stanech. Mnozí z těch, kteří oslavovali nejkratší noc v roce, budou mít po probuzení do tohoto jasného dne okno, budou se jim třást ruce a budou si připadat o deset let starší.

Navrátilec byl v bdělém stavu a připadal si svěží.

Po chvíli dodávka odjela a námořníci se vrátili na palubu. Navrátilec se chtěl otočit a vrátit se na břeh.

„Haló, vy tam!“

Navrátilec uslyšel za zády výkřiky. Pomalu otočil hlavu.

„Ano, vy! Tohle je soukromý pozemek!“

Na břehu stál mladík, ale Pekka to nebyl. Tenhle muž měl modré kalhoty a černou čepici jako hlídač v parku.

„Soukromý?“ zeptal se Navrátilec, aniž by se pohnul z místa.

Hlídač přikývl.

„Hledáte někoho?“

Tuto otázku byl hlídač nepochybně zvyklý klást nepovolaným osobám, jenže v těchto místech působila poněkud nepatřičným dojmem.

Navrátilec zavrtěl hlavou a zůstal stát na kameni. Všiml si Pekka, že se tu objevil člen ostrahy?

„Bydlel jsem tady, když jsem byl malý,“ řekl. „Stával jsem tady na těch kamenech a lovil oštěpem štiky… Tady v tom lese stál náš domek.“

„Chápu,“ řekl hlídač, „Ale tady už žádné domy nejsou.“

„Ne, je tu jen zbořeniště.“

Hlídač ho neposlouchal, zřejmě přemýšlel.

„Jak jste se sem dostal?“

„Pěšky.“

„Vy jste si nevšiml tabulí se zákazem?“

„Ne.“

„A co ohrada? Tu jste přece musel vidět!“

Navrátilec vrtěl hlavou a současně šátral rukou za zády.

Jeho prsty nahmataly rukojeť pistole. Waltherovku, kterou koupil od Einara Walla.

„Dřív se tomu tady říkalo Rudý domek,“ řekl Navrátilec a nepřestával s mužem udržovat oční kontakt. Pistoli držel skrytou za zády. „Náš dům byl malý, ale bytelný, postavil ho můj dědeček… Žil jsem tady s matkou Astrid, sestrou Gretou a otčímem Svenem. Jenže ten chtěl odjet do nové země. A to jsme také udělali. V Borgholmu jsme nasedli na loď a…“

„Dobrá,“ přerušil ho strážce tvrdším tónem, „ale teď odsud musíte odejít!“

Navrátilec přikývl. Vracel se zpátky po kamenech, jeho krok byl nyní nejistější.

Zastavil se a zavrtěl hlavou.

„Zdřevěněly mi nohy.“

„Počkejte,“ řekl strážce unaveným hlasem. „Pomůžu vám.“

Stoupl si na první kámen.

Navrátilec s pistolí za zády na něho čekal. Z dálky slyšel radostný křik koupajících se.

Strážce k němu udělal pět kroků.

„Zavěste se do mě,“ řekl. „Dovedu vás na břeh.“

Natáhl ruku. Možná byl rád, že může pomoct starému muži.

„Díky za laskavost,“ řekl Navrátilec a zadíval se na mladíkův zátylek.

Pak zvedl pistoli, odjistil ji a zamířil.

Strážce se k němu začal otáčet s rukou položenou na vysílačce, ale už bylo pozdě.

Měl neobyčejně štíhlý krk. Navrátilec na něm dobře rozeznal místo, kam sahá temenní kost a kde začínají krční obratle.

Vystřelil.

Nad hladinou zaduněl výstřel. Hlídač sebou trhl a začal se kácet na stranu. Z jasného světla byl vržen do vody, z níž vzápětí vyšplíchly kaskády bílé pěny.

Navrátilec viděl, jak se za mužem voda zavírá a jeho tělo mizí v temnotě.

Ohlédl se a nastražil uši. Rána z pistole, která se ozvala ve větru, byla krátká a tvrdá, nedoprovodila ji ozvěna. Navrátilec věděl, že výstřel ztlumily početné stromy na břehu.

Pekka v lese ránu slyšel. Zvedl se a s otevřenými ústy se zadíval ke břehu. Pomalu se dal do pohybu.

Po deseti vteřinách se strážcovo tělo pomalu vzneslo ke hladině. Muž ležel obličejem vzhůru a z úst mu proudily bubliny. Jeho paže se trochu hýbaly.

Pekka došel na břeh a upřeně se zadíval na muže ve vodě.

„Ještě žije,“ poznamenal tiše.

Navrátilec napřáhl ruku, sehnul se a ponořil hlaveň pod vodu. Zamířil na mladíkovu hlavu a vystřelil. Ránu skoro nebylo slyšet.

Proud bublin ze strážcových úst ustal.

Všechno ztichlo.

„Musíme ho vytáhnout,“ rozhodl Navrátilec.

Pekka se přestal dívat do vody. Když zvedl oči, měl zcela prázdný pohled.

„Cože?“

Navrátilec neodpověděl a rozhlédl se. Nikoho neviděl, výstřel zřejmě nikdo nezaslechl. Pokud měl s něčím zkušenosti, pak to bylo nakládání s mrtvými.

Sklonil se, uchopil strážce za opasek a táhl ho ke břehu.

„Pojď mi pomoct,“ poručil Pekkovi.

Pekka se pohyboval jako náměsíčný, ale nakonec vešel do vody a uchopil strážce za paže.

Tělo pak společně dostali ke břehu, vytáhli je z vody a rychle odvlekli pod stromy.

„Krucinál!“ sykl Pekka.

Navrátilec si ho nevšímal. Rychle roztrhl strážcovu mokrou košili a kalhoty a sundal mu je.

Pod šípkovým keřem, vzdáleném jen několik metrů, byl starý příkop. Navrátilec řekl Pekkovi, aby z něj odvalil všechny větší kameny, aby tak získali více prostoru, a pak do něj překulili nahé mrtvé tělo. Navrátilec položil na tělo silnou vrstvu shnilých chaluh, čímž přebil mrtvolný zápach. Na chaluhy potom naskládal několik vrstev kamenů.

Když byl hotov, udělal několik kroků vzad a prohlédl si výsledek své práce. Společně s Pekkou vytvořili v lese hrob. Malou mohylu. Zcela novou, nikoli starou, jako je ta ve Stenviku.

„Vy jste to… dělal už někdy předtím?“ zeptal se Pekka.

„Tady ne,“ odpověděl Navrátilec.

Věděl, co se teď začne v hrobě dít, nebylo to pro něj nic nového.

Ptáci pach mrtvoly neucítí, takže na ni neupozorní svým křikem, což Navrátilci vyhovovalo. Zato hmyz si ji najde hned, už po několika hodinách. Mouchy vlezou mezi kameny, a protože hlídač na sobě nemá šaty, začnou do něho okamžitě klást vajíčka. Larvy, které se vylíhnou, dostanou hlad. Provrtají se tělem až ke kostem a budou to dělat tak dlouho, dokud bude mrtvola zapáchat. Za několik týdnů všechny měkké tkáně uschnou nebo se rozpadnou a po dvou měsících z těla zbude jen kostra.

Tou dobou už tady Navrátilec nebude.

Nyní odvrátil pohled od hrobu a zadíval se na sever mezi stromy. Loď stále kotvila u přístaviště.

„Máš přehled o tom, co se tam děje?“ zeptal se.

Pekka, který se upřeně díval na kameny, sebou náhle trhl a odpověděl strojovým hlasem:

„Mám. Opustili loď, jdou do restaurace.“

„Dobrá,“ řekl Navrátilec. „Teď odsud musíme zmizet.“

Naposledy se zadíval na kameny navršené nad tělem a Pekka ho následoval lesem zpět k ohradě. Navzdory svému stáří a tomu, co právě udělal, šel Navrátilec lehkým krokem. Byl stále zdatný.

JONAS

Bylo dopoledne, ospalá neděle. Zdálo se, že se na pobřeží nic neděje. Jonas stál na terase před domem strýce Kenta a rozhlížel se. Slunce sálalo, všude kolem bylo léto. Lodě v zálivu, koupající se lidé na pláži, auta projíždějící po pobřežní silnici. Díky hadincům a vlčím mákům, které si všude hledaly cestu mezi kameny, hrál pruh pobřeží modrou a červenou barvou.

Něco se však muselo stát. Dveře do domu byly dokořán a zevnitř byl slyšet Kentův hlas – právě telefonoval. Strýcův hlas zněl obvykle příjemně, ovšem tentokrát byl tvrdý a rozzlobený.

„Pryč?“ řekl Kent. „Jak to pryč? Přišel tam ráno, nebo nepřišel vůbec?“ Pauza. „Takže tam byl? To znamená, že se během dne jen tak sebral a odešel? Letos taky…“

Pauza.

„To vím,“ řekl Kent, „měli jsme s ním trable už loni. Přesto dostal letos díky Veronice druhou šanci. Říkal, že se chytne za nos a bude se snažit. A tady to máme…“

Jonas nechtěl potají poslouchat cizí rozhovor, a tak zamířil k pobřežní silnici. Viděl odtamtud na několik set metrů vzdálený kemp a na molo, kde se za slunečného počasí shromaždovali téměř všichni lidé ze Stenviku, kteří se chtěli vykoupat. Vyznavači slunce. Letní lidé.

Právě takoví se nyní opalovali u mola. Čím víc slunce pálilo, tím víc jich přibývalo. Břeh pokrývala mozaika červených, modrých a bílých osušek. Kolem nich ležely termosky, míče, láhve a košíky. Letní lidé si sem přinesli spousty věcí, ale většinou si jich nevšímali. Koupali se, házeli si frisbee, ale nejčastěji leželi nehybně na slunci.

Jonas odehnal mouchu a zadíval se na druhou stranu. Vesnice končila u domů Klossových, na jihu už žádné jiné stavby nestály, silnice tady přešla ve štěrkovou cestu. O několik kilometrů dál se rozkládal Ölandic se svým velkým kempem a luxusním hotelem. Výhledu na resort tady bránila řada vybíhajících poloostrovů.

Jonas přešel silnici a vystoupil na skalní plošinu nad břehem. Byla pokrytá štěrkem a klesala do bývalého lomu – nevelké, uměle vytvořené rokle.

Na jejím okraji, přímo naproti Kentovu domu, se nacházel zaoblený hrob.

Mohyla. Jistě tu takhle leží nejméně tisíc let.

Jonas u ní zpomalil. Když byl malý, nikdy se k ní neodvážil přijít takhle blízko, vždycky ho někdo musel doprovázet. Připomínala oblý kopeček. Při bližším pohledu se ukázalo, že je vybudovaný ze stovek větších, na sebe nakupených kamenů. Pocházel z doby bronzové.

Kameny skrývaly vlastní hrob – rakev. Nikoli dřevěnou, ale kamennou. Když si to tu Jonas jednou s tatínkem prohlížel, dozvěděl se, že sarkofág sestává z mohutných kamenných bloků. Oblé kameny byly na sarkofág navršeny kvůli vykradačům hrobů.

Na pobřeží se náhle ozval hukot. Od jihu se blížil tmavomodrý moped značky Yamaha. Jonas se zastavil několik metrů od mohyly. Otočil se. Na mopedu seděl jeho bratranec Casper.

Casperovi bylo patnáct, takže si pochopitelně hned koupil moped. Nejspíš ho ale dostal od své matky Veronicy.

V létě před dvěma lety měli Jonas i Casper kola a závodili spolu na štěrkových cestách v kamenolomu. Jonasovi bylo jasné, že na něco takového teď může zapomenout.

Casper zabočil na plošinu u mohyly a kývl na něho. Z mopedu neseskočil, zůstal sedět a ovladačem na řídítkách netrpělivě přidal plyn. Jonas k němu musel dojít.

„Pěknej,“ zavolal na Caspera.

Casper přikývl.

„Dostal jsem ho na jaře… Co tady děláš?“

Jonas nedělal nic, jen stál u mohyly. Musel ale Casperovi nějak odpovědět.

„Počítám kameny,“ řekl.

Casper přidal plyn. Jonas už měl na jazyku otázku, jestli by si spolu nemohli hrát, ale nevyslovil ji. Tušil, že jeho bratranec už tohle slovo nepoužívá.

„Šutry?“

„Každý rok tady z té mohyly odpadnou nějaké kameny,“ řekl Jonas. „Všímám si toho.“

Jonas měl pravdu. Od jeho poslední návštěvy se z hromady uvolnily nejméně tři kameny a svalily se do trávy; připojily se k těm, které v ní ležely už mnoho let. Jonas počítal a zadíval se na Caspera.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mlýny osudu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.