Richard Pachman

a František Pachman

Tylda

Copyright © Richard Pachman + František Pachman, 2014

Copyright of Czech edition © Radek Červený – Knihovnice.cz, 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-87362-21-1 (ePub)

ISBN 978-80-87362-22-8 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87362-23-5 (mobi)

ISBN 978-80-87362-24-2 (PDF)

Je těžší přežít koncentrační tábor, nebo přijít o své nejbližší?

Román podle skutečného příběhu ženy, která přečkala útrapy druhé světové války, která našla sílu opustit své dítě, aby mu zachránila život, ale která se nikdy nesmířila se ztrátami a ranami, jež vytrpěla…

Obsah

Věnováno

Prolog

Olomouc

Kroky

Park

Čtvrtek

Bohušovice

Králíčci

Před válkou

Franta

Kloboučnictví

Olga

Tylda

Otakar

Synagoga

Komenského

Hrad

Maturita

Vojna

Dárek

Schody

Dóm

Za války

Oheň

Byt

Doktor

Vili

Léta čtyřicátá

Dopisy

Fanula

Bělidla

Věci

Nádraží

Slojska

Ivošek

Alfréd

Ráno

Dagmar

Hodinky

Transport

Oslava

Vagón

Raasika

Tallinn

Kostel v Raasika

Balík

Josefína

Klíče

Láhev

Hvězdička

Injekce

Kožich

Lampička

Večer

Dvorek

Betka

Noc

Anežka

Kroměříž

Stříbro

Květa

Hagibor

Dárek

Bubny

649

Záznamy

Známky

Divadlo

Koresponďáky

Sklep

Zdravotní četa

Apel

Sníh

Bunkr

Střecha

Malčik

Kojetín

Po válce

Tajemství

Pošta

Winnipeg

Hvězda

Zpráva

Boženka

Telefon

Desky

Dveře

Kamínek

Módní přehlídka

Televize

Epilog

Stolpersteine

Doslov

Partneři

Věnováno

Elišce,

Jozefíně,

Terezce, Yvoně, Janě, Olze

na památku Tyldy a všech, kteří prožili hrůzy druhé světové války

Prolog

Počet židovských obětí holocaustu je přibližně 6 000 000, z nich 277 000 je z bývalého Československa.

To jsou čísla, která si stěží umíme představit. Ale za nimi se skrývá 6 000 000 skutečných lidských osudů, příběhů, slz, utrpení, rodin, které se už nikdy nesešly pohromadě. Z nich bylo 277 000 z bývalého Československa. Zde je jeden z nich, vyprávěný mnohdy poeticky a mile, stejně jako byly vzpomínky těch, kteří přežili nelidské podmínky koncentračních táborů a kteří se ve své paměti snažili vytěsnit to hrůzné, co zažili. Třeba si na tomto příběhu uvědomíte, čím vším lidé museli projít během druhé světové války. Snad si to uvědomíte hlouběji, než při pohledu na strohá čísla 6 000 000 a 277 000…

František a Richard Pachmanovi

Olomouc

jaro 2014

Děvčátko se zastavilo uprostřed chodníku. Zadívalo se na lesklý předmět. Dříve než prošedivělý muž, který často a rád chodil touto olomouckou ulicí, stihl zareagovat, vytrhla se vnučka z jeho ruky, podřepla a dotkla se sluncem rozzářené dlaždice na chodníku.

„Eliško, nesahej na to! Na chodník se nesahá!"

„Ale tohle svítí!"

Eliščin dědeček vzal děvčátko za ruku a usmál se.

„Ano, svítí…"

„A proč to tady svítí a jinde ne?" Holčička se rozhlédla po chodníku.

„Protože tady je to na památku."

„Na památku?" opakovala Eliška a zkoumavě se dívala na muže.

„Vidíš tady tohle?" Starý muž se ohnul a ukazoval na dlaždici.

„To jsou písmenka!" zvolalo radostně děvčátko.

„Ano, to jsou písmenka. Jsou tam napsána jména!" Muž zaváhal, zda a jak najde způsob, jak to má malému tvorečkovi, který ještě neumí číst, vysvětlit.

„To jsou jména mé babičky a prababičky!" pokračoval.

„Opravdu? A kde jsou ty babičky?"

„V nebíčku! Někdo jim moc ublížil, ale to bylo dávno. To já jsem byl tak malý, jako jsi teď ty, princezno!"

Eliška měla ráda, když jí dědeček říkal princezno. Rodiče jí od malička hráli loutkové divadlo o králi a královně a o plese, co na něm tančila princezna v krásných dlouhých šatech. Chytla se dědečka za ruku a pomalým krokem kráčeli směrem k olomouckému parku. Když přecházeli přes řeku, zeptala se Eliška: „Co to znamená, že jim někdo ublížil? Někdo zlý? Jako ten zlý drak z pohádky?"

„Ano, někdo zlý. Ale nebyl to drak. Byli to lidé. Lidé stejní, jako jsi ty nebo já. Jen oni si mysleli, že mají právo někomu ubližovat! Lidé si někdy navzájem ubližují…" Muž si uvědomil, že na tohle vysvětlení se asi bude muset důkladněji připravit. Ale po chvíli dostal spásný nápad. Sedl si na lavičku, posadil si vnučku na kolena, dal jí do ruky lízátko a začal vyprávět: „Byl jednou jeden zlý král. Byl moc nešťastný a zřejmě i nemocný a čím se mu dařilo hůř, tím víc nahlas křičel. Lidé se ho velmi báli. Pan král měl kolem sebe své rádce a ti byli snad ještě nešťastnější a horší než on sám… Král i jeho rádcové toužili po moci, po slávě a po bohatství. A tak se v jejich hlavách zrodil plán. V království žili lidé hodní a spořádaní. Někteří byli velmi bohatí. Král a jeho rádci začali tvrdit, že tito lidé jsou špatní a v touze po jejich majetku jim začali ubližovat."

Holčička pozorně poslouchala a zkoumavě si s lízátkem v puse prohlížela svého dědečka. Ten se zamyslel a zadíval se na její krásné šatičky. „Jaké vlastně nosily děti oblečení před sedmdesáti lety? Musím se podívat na nějaké staré fotografie…," zamumlal muž.

„To je taky v té pohádce?" zvídavě se zeptala Eliška.

„Ne, holčičko moje, to jsem jen nahlas přemýšlel…"

Kroky

listopad 2013

Podzimním listím se ozývaly šouravé kroky. Byl široko daleko sám. Dostal se sem jednou, dvakrát za rok. Vždy v podvečer, než zavírali. Kráčel kolem hrobů, řada z nich nebyla očividně roky navštěvována a upravována. Ne tak ten jejich! Smetl z kamene napadané listí, pohladil jména těch, které nikdy v životě neměl možnost poznat. Odešli dávno před jeho narozením. Zadíval se na zlatě psané jméno Olgy. Pod ním bylo zářijové datum roku 1942 a vedle něj Estonsko. Estonsko? Co věděl o tom, proč právě Estonsko? A kdo a kde vlastně zjistil to zářijové datum? Mladý muž položil na hrob kamínek. Nevěděl vlastně, proč právě kámen. Odmalička, když sem chodil s Tyldou, to tak dělali. Dávali na tenhle hrob kamínek. Každý svůj, většinou přinesený z olomouckého parku. Byla to tradice… Anebo mu už kdysi dávno někdo vysvětloval, proč právě kámen?

Měl bych se jednou vypravit do Estonska, pomyslel si muž, když za soumraku chvátal k bráně. Bál se, aby ho tam nezamkli…

Park

jaro 2014

Prošedivělý muž bedlivě pozoroval vnučku, jak si hraje s dalšími dětmi na pískovišti nedaleko vstupní brány jednoho z olomouckých parků. Z náprsní kapsy vytáhl krabičku cigaret, vyklepal si jednu z nich, vzal ji do prstů a nenápadně si zapálil. Slíbil celé rodině, že nebude kouřit, když bude s vnučkou na procházce. Ale malá si zaujatě stavěla hrad z písku, a tak mu připadalo, že neporuší slib, když je od něj celé dva metry vzdálená. Eliška byla velmi bystré dítě. Věděl, že mu jen tak neprojde, že jí nedopověděl pohádku o zlém králi a jeho rádcích do konce. Jeho fantazie se rozplývala v dýmu, který vyfukoval ústy. Nebyl si jist, jestli dokáže z nejtragičtějšího období novodobých dějin vykřesat pohádku pro dítě předškolního věku. Zamyslel se. Cigareta po chvíli vyhasla.

„Dědečku, pojď se podívat! Něco jsem ti postavila!"

Starý muž se s námahou zvedl z lavičky a udělal několik kroků k okraji pískoviště.

„No to je krásné, Eliško! Copak je to? Hrad?"

„Nene! To je přece jeskyně, ve které žije ten zlý drak!" řekla vážně dívenka.

„Který drak?"

„No ten zlý! Z té pohádky, cos mi začal vyprávět!"

Aha, tak drak, pomyslel si muž. Jako by uměl číst vnuččiny myšlenky, ozval se dětský hlásek: „A jak to bylo dál? Co se stalo s těmi lidmi, co jim pan král ubližoval?"

Muž oprášil vnučce kolínka od písku, vzal ji za ruku a pomalým krokem šli po chodníku podél ramene řeky Moravy, které bylo z obou stran obklopeno stromy, jež se mnohde dotýkaly větvemi vodního toku.

„Pan král sice uměl hodně křičet, ale vlastně to byl zbabělec, který se bál cokoliv vykonat sám. Na všechno měl své rádce a sluhy. Nikdo ho neměl rád, ale protože se ho všichni báli, bylo stále více těch, kteří mu sloužili, pomáhali mu a klaněli se před ním. Protože byl pan král slaboch, koupil jednou od zlého čaroděje velkého a zlého draka. Za svým palácem mu nechal postavit jeskyni. Přesně takovou, jakou jsi udělala z písku ty. Jen ta jeho byla tuze velká a rozlehlá! Když se panu králi někdo nelíbil nebo když toužil po jeho penězích, poslal ho k tomu drakovi. Protože ho ten černokněžník nikdy pořádně nenakrmil, byl to hladový a nenasytný drak. Stávalo se tedy, že král mu posílal ty nebohé lidičky a drak je všechny spolkl. No a jak hodně jedl, rychle rostl a pan král nechal jeho jeskyni stále zvětšovat a rozšiřovat. A těch hodných lidí bylo v království méně a méně…"

Eliška se zastavila a dívala se smutně do temné řeky.

„A co se vlastně stalo s těmi hodnými lidmi?"

Dědeček si uvědomil, že tak malé dítě nemá povědomí o smrti. Smutně se pousmál a řekl: „Oni šli do nebíčka…"

„Do stejného jako ty tvé babičky?" ozval se tenký hlásek.

„Ano, princezničko, přesně do stejného…" Muž vytáhl kapesník, utřel si čelo i oči a přál si, aby si jeho vnučka už neřekla o pokračování této pohádky…

Čtvrtek

jaro 2014

Venku byla ještě tma, když se domem ozvalo zasténání.

„Ach, ta má záda!" povzdechl si nahlas muž.

S přibývajícím věkem byl jeho spánek křehčí. A když ho něco probudilo, trvalo pak dlouho, než znovu usnul. Někdy, když souboj s vlastním spánkem vzdal, díval se z okna svého pokoje na rozednívající se nebe. Měl krásný výhled na olomoucké střechy a věže kostelů. Miloval toto město. Neuměl si představit, že by žil někde jinde.

Při pohledu na přicházející olomoucký den si uvědomil, že je čtvrtek. Den, kdy pravidelně brával svou vnučku na procházku. Musely by být hromy a blesky, aby alespoň na chvíli nešli do parku. A když nebylo počasí procházce opravdu nakloněno, brával Elišku alespoň do cukrárny na laskonku, kterou tak milovala.

„Před týdnem jsem ti nedovyprávěl pohádku, jestlipak si vzpomeneš, že ti dlužím její konec?" zeptal se muž nahlas, když se oblékal, a představoval si její velké dětské oči. Odpověď mu přišla za několik hodin. Eliška si hrála s loutkovým divadlem, když si ji její dědeček přišel vyzvednout.

„To je on!" řekla vážně a ukazovala na dřevěnou postavičku v černém plášti. „To je ten černokněžník, co tak špatně vychoval svého draka!"

Bylo jasné, že se z vyprávění pohádky nevyvlékne. Když došli k altánku nedaleko fontány na hlavní aleji Smetanových sadů, posadil muž vnučku na lavičku a přisedl si k ní. Děvčátko se k němu natočilo a podepřelo si rukama bradu jako ten nejpozornější posluchač na světě.

„Tak kde jsme to posledně skončili?“ zeptal se dědeček.

„U draka…,“ ozval se dětský hlásek.

Muž pohladil Elišku po vlasech a zhluboka se nadechl.

„O tom, že je král zlý a že jeho drak požírá mnoho dobrých lidí, se dozvěděli panovníci okolních království. Byli z toho všeho, co se stalo, smutní a rozhodli se, že spojí své síly a že vypraví své vojáky do války proti vojsku zlého krále. Válka to byla dlouhá a krutá. Ale nakonec vyhrálo dobro a vojsko zlého panovníka bylo rozprášeno!"

„A co se stalo s tím zlým králem?" zeptala se Eliška.

„Také šel do nebíčka…"

„Do stejného jako ty babičky?"

„Ne, beruško, myslím, že ne do stejného…"

Holčička chvíli přemýšlela a pak se zeptala: „A co se stalo s tím drakem?"

„Toho vojáci těch hodných králů chytli a zavřeli do klece. Tak velké a tak pevné, že se z ní už nikdy nemohl dostat. A lidé se potom chodili dívat na toho draka, aby si připomněli, že už nikdy nesmějí dopustit, aby se něco takového stalo znovu…"

„To jsem ráda… Ale to nebyla moc hezká pohádka, dědečku! Příště mi řekneš nějakou jinou, hodnou, ano?"

Muž pohladil vnučku po vlnitých vlasech a zašeptal: „Ano, rád. Moc rád…"

Bohušovice

červenec 2013

Mladý muž v černých slunečních brýlích zaparkoval, vypnul navigaci a vystoupil z auta. Nádražní budova s nápisem Bohušovice nad Ohří byla jistě nedávno omítnuta. Zářila bílo-okrovou omítkou. Obešel nádraží a vyfotil si koleje. Od té doby musely být několikrát vyměněny. Ale rád by našel ty, které byly položeny v roce 1943, jednokolejku spojující Bohušovice a Terezín. Její vybudování mělo jediný důvod. Aby nebyla tak náročná organizace přechodu vězňů mezi oběma městy a hlavně aby ty ubožáky putující z transportu nebo do transportu neviděli místní obyvatelé…

Muž kráčel kolem pivovaru na náměstíčko. Lidé na zahrádce před místní hospodou si ho podezřívavě prohlíželi. Nebyli tu zvyklí na turisty…

Kroky ho zavedly mezi paneláky na okraji malého města. Zbytky jednokolejky tam sice nenašel, ale v dálce viděl Terezín. Stál na začátku Bohušovické doliny. Kráčel přes pole, zakopával o drny a bylo mu horko. Zapomněl si v autě láhev s vodou, čehož po chvíli chůze litoval. V letním parnu se mu cesta k hranicím sousedícího městečka zdála nekonečná. Než přišel k terezínským hradbám, obešel živý plot, za kterým byl ukryt hřbitov. Doposud o jeho existenci nevěděl, znal pouze hřbitov před Malou pevností. Vstoupil do jeho areálu. Nápis na pamětní desce u vstupu oznamoval, že je zde pohřbeno asi devět tisíc lidí, především vyššího věku, kteří neunesli katastrofální hygienické a ubytovací podmínky v ghettu… S úctou obcházel pole označená čísly na nízkých kamenných podstavcích. Došel k číslu třicet jedna. Trojka chyběla, zbyl z ní jen stín. Uvědomil si, že má v kapse kámen pro štěstí. Položil ho na místo chybějící číslice. Vzpomněl si, jak mu o hromadném hrobu číslo třicet jedna před mnoha lety vyprávěla jeho babička. Věděl, kdo je zde spolu s ostatními pohřben. Pomodlil se a pomalým krokem odcházel k terezínským hradbám. A tam je našel. Koleje! Zbytky jednokolejky, po které sem přiváželi a na východ odváželi tisíce bezbranných a nevinných lidí… Klekl si a s úctou pohladil rozpraskané pražce mezi dávno nepoužívanými kolejnicemi.

Králíčci

jaro 2014

Eliška se zadívala na dědečka. Byl to takový ten její dlouhý zkoumavý pohled, kdy snad ani nemrkala.

„Copak, sluníčko, co bys chtěla? Další pohádku?“

Holčička kývla nadšeně na souhlas a sedla si proti starému muži. Neuměl vyprávět pohádky. Ty, co znal kdysi, už zapomněl. Ale měl spoustu příběhů, které přetvářel do vyprávění pro svou vnučku. Zamyslel se, nadechl se a spustil: „Bylo jaro, takový moc krásný jarní den. Bylo to dávno, moc dávno, to když tvé babičky a dědečkové byli menší, než jsi nyní ty. Jedno malé moravské městečko se probouzelo do nového jarního dne plného radosti, úlevy a nadějí. Skončilo totiž dlouhé, smutné a těžké období, kterému my dospělí říkáme válka… Statný padesátiletý strýc Vojta byl v krámě, jeho žena Maruška mu chvíli pomáhala a chvíli se starala o malé dítě, se kterým si hrála do příchodu dalšího zákazníka. Dítě bylo moc šťastné, že po dlouhých dnech strávených v úkrytu mohlo opět ven. S radostí celé dopoledne běhalo po dvorku, honilo slepice a krmilo králíky trávou. Ten den ho jeho teta vzala časně zrána dokonce na první procházku po náměstí! Vše mu připadalo nové, domy tak velké a projíždějící auto tolik hlučné! A dokonce mu nikdo nezakazoval být přes den v obchodě! Jeho strýc Vojta tam měl schované sladkosti! Byly tuze dobré! Teta Maruška v poledne volala ze zadního vchodu do obchodu: ,Zlatíčko, oběd, kdepak jsi?' K jejímu překvapení se dítě s úsměvem vyhrabalo z úkrytu za velkým pytlem plným sladkostí. Když viděla teta Maruška jeho ulepenou a špinavou tvář, podívala se na svého muže vyčítavým pohledem. Zavrtěla hlavou a nazlobeně zvolala: ,Před obědem?' Vzala dítě do náručí, umyla mu obličej, odnesla ho do kuchyně a posadila na vysokou dřevěnou židličku. Naložila do malé misky rozmačkané brambory polité troškou másla a starostlivě dítě krmila. Po obědě ho uložila do postýlky, kde tvrdě usnulo. Zdálo se mu o krásném černobílém králíčkovi, co žije spolu s ostatními v kleci na dvorku. Když se po hodině dítě probudilo, teta ho ustrojila a jeho první kroky vedly ke králíkárně. Žena s úsměvem řekla: ,A jestlipak si pamatuješ, jak se který jmenuje? Tenhle je Tomáš, tenhle Lojza a tenhle…' Teta Maruška se mimoděk podívala k brance, nevěřícně položila ruku na dětské rameno a podlomila se jí kolena. Zašeptala: ,Panebože… Panebože…' Zrezivělé panty držící oprýskanou branku zavrzaly a na dvorku stála krásná hnědovlasá žena. Usmívala se a plakala zároveň. Maruška se na dítě plaše usmála a otočila ho čelem k brance. Dítě se zadívalo na ženu, která k němu přicházela. Ta tvář, ten úsměv, ty oči… Dítě na chvíli zaváhalo. Nevědělo, jestli to není jen pokračování jeho hezkého odpoledního snu. Žena k němu přistoupila, silně ho objala, tiskla ho k sobě a rázem byla jeho tvář mokrá a slaná od jejích slz. Z dětských úst najednou zaznělo: ,Mamičko pojď, já ti ukážu králíčky…'“

Eliška pozorovala dědečka, který si uvědomil, že jeho vyprávění asi moc jako pohádka nevyznělo. Vnučka mu pomohla: „A těch králíčků tam bylo hodně?“

„Hodně, holčičko, hodně. A byli krásní, měli hebkou srst a každý měl jinou barvu…“

Před válkou

Tylda, Richard, Olga, Franta

Franta

červenec 1930

Trávník olomoucké plovárny v pravé poledne zel prázdnotou. Lidé se před prudkým sluncem schovali pod střechu bufetu nebo na oběd odešli do svých domovů, aby se odpoledne opět vrátili a osvěžili se v příjemně chladné vodě. Patnáctiletý Franta ležel na dece a znuděně pozoroval okolí. Slunce hřálo tak, jak by v půli prázdnin mělo hřát pokaždé. Dopoledne krásně, v poledne až nesnesitelně a po obědě vybízelo k opalování. Šel se vykoupat do oválného bazénu, zaplaval si, osprchoval se a pomalu si šel lehnout zpět na deku. Byl tu dnes sám, kamarádi někam odjeli. Chvíli si četl, chvíli se nudil a pozoroval okolí. Najednou měl pocit, že kolem něj není nikdo jiný než samá krásná děvčata. Nasadil si sluneční brýle a nenápadně je pozoroval.

Vtom ji zaregistroval! Půvabná brunetka s roztomilým obličejem a postavou, na které mohl oči nechat. Srdce se mu rozbušilo. Myslel si, že se s ním děje něco podivného, a proběhlo mu hlavou, jestli snad z toho horka neonemocněl. V krku měl sucho a jeho tep se zvýšil…

Sledoval ji pohledem. Šla ke svým kamarádkám, nedaleko od místa, kde Franta ležel. Natočil se tak, aby na ni viděl. Smála se, bavila se s děvčaty, sem tam se obrátila směrem k němu. Měl na ni upřený pohled. Po chvíli vstala a běžela s ostatními dívkami do bazénu. Tam ze své deky nedohlédl. Ležel a čekal, až se znovu objeví. Stále nešla…

Najednou sebou trhnul. Zjistil, že usnul. Nevěděl, jak dlouho spal. Rychle vstal a podíval se na místo, kde se ta dívka opalovala. Zjistil, že tam není ani ona, ani její kamarádky. Ani ta deka už tam nebyla. Odešla! Ona odešla!

Zlobil se sám na sebe. Oblékl se, sbalil si věci, naházel vše otráveně do tašky a smutně se loudal domů. Na mostě přes řeku, protékající nedaleko koupaliště, se rozhlížel na všechny strany, ale nespatřil ji. Prošel parkem a pomalu stoupal po schodech nad hradebními skalami. Kráčel kolem kostela svatého Michala, po chvíli sešel strmou uličkou dolů k domu ve Ztracené ulici, kde se narodil a kde žil se svými rodiči a sourozenci.

Po večeři řekl mamince, že si půjde lehnout. Matka ho změřila starostlivým pohledem: „Tak dobrou noc, synku. Kdyby tě něco trápilo, tak mi to řekneš, vid?“.

„Jasně… Dobrou, mami…“

Franta si lehl, ale nemohl usnout. Pořád myslel na dívku z koupaliště. Ta roztomilá usměvavá brunetka mu nedala spát. Po hodinách převalování a přemýšlení ho nakonec celodenní únava přemohla a on usnul…

Probudil se v půli noci s pocitem neobvyklého chladu na čele. Jeho matka na něj mluvila a namočeným ručníkem mu otírala tvář. Byl celý zpocený. Podala mu sklenici s vodou. Hltavě se napil.

„Co je s tebou? Vždyť jenom hoříš!“

„No… To asi to sluníčko…,“ pohladil maminčinu ruku, obrátil se na bok a znovu usnul.

Probudil se, když slunce přes dvojité okenice svítilo přímo na jeho postel.

„Devět hodin! Už je devět hodin!“ vykřikl.

Utíkal do kuchyně, kde mu maminka chystala snídani.

„Jak ti je, Franto?“ zeptala se starostlivě.

„Už mi je dobře, děkuji, maminko!“ řekl zdvořile.

„A co máš dnes na programu, prázdninový studente?“ zeptala se s úsměvem. „Otec s něčím potřebuje pomoci dole v obchodě a ptal se mě asi před čtvrthodinkou, kdepak jsi. Řekla jsem mu, že ti v noci nebylo dobře a že asi budeš spát déle! Zvládneš všechnu práci, kterou pro tebe přichystal?“

„Já… Víte, maminko, vysvětlete tatínkovi, že se moc omlouvám, že mám něco důležitého s klukama a dnes nemůžu… Že mu rád pomůžu kdykoliv jindy, třeba večer nebo zítra, ano? Uděláte to pro mě? Moc prosím…“

„Franto! Tohle jsi otci ale ještě nikdy neudělal! Vždy jsi pomáhal, když bylo potřeba! Dnes je v obchodě sám, já musím navařit a obstarat spoustu věcí a nemohu tam s ním být! Co je to s tebou?“

„Se mnou? No co by se mnou mělo být? Vůbec nic! Ale tohle je opravdu hrozně důležité! Musím být s kamarády v domluvený čas, jinak by se zlobili. Věřte mi! Slíbil jsem to a sliby se mají plnit, že ano… Moc prosím, vysvětlete to nějak… Moc prosím… A vždyť je doma i Anči i Otík! Ať v obchodě dnes pomůžou oni…“

Matka povzdechla. Sedla si ustaraně vedle syna a zašeptala: „No, co mám s tebou dělat, když je to tak důležité… Ale je to naposledy, cos neuposlechl otcův příkaz mu pomoci v krámě! Pamatuj si to!“

Franta rázně vstal, dal mamince pusu, nervózně se usmál na bratra a sestru, kteří je poslouchali z vedlejšího pokoje, a vzal si tašku, ve které měl od včera věci na koupaliště. Po dvou až třech schodech seběhl dolů, protáhl se tiše kolem bočních dveří vedoucích z domovní chodby do obchodu, vyběhl ven, zahnul doleva, aby minul výkladní skříň jejich rodinného obchodu, a rozběhl se směrem, odkud se včera v podvečer loudavě a smutně vracel domů.

Maminka se za ním starostlivě dívala z okna.

Franta došel na koupaliště. Rozhlédl se… Byla tam! Na tom samém místě jako včera, ale sama! Mladík zůstal stát jako opařený, pomalu kráčel směrem k ní a asi dva metry od ní se nejistě zastavil, rozbalil deku, svlékl se do plavek, které měl pod pumpkami už od rána, a lehl si. Tvářil se, jako by nic, a přitom mu srdce bilo tak silně, že se ani nemohl pořádně nadechnout.

Ležel na břiše, snažil se být nenápadný, což se mu příliš nedařilo. Díval se na ni. Pokoušel se odvrátit pohled, ale nešlo to. Musel se na ni dívat. Neustále se na ni díval… Z hypnotizujícího opojení, které prožíval, ho vyrušil hlas prodavače: „Limonáda s ledem, levná, lahodná a osvěžující limonáda s ledem, kupte si!“

Dívka se posadila a zamávala na prodavače. Přistoupil k ní. Brunetka přehrabovala obsah tašky, ale peněženku nenašla.

„Jejda, promiňte, nemám s sebou peníze… Myslela jsem si… Omlouvám se.“

Prodavač pokrčil rameny a odešel nabízet limonádu jinam.

Franta pochopil, že mu osud přihrál velkou příležitost! Sáhl do kapsy kalhot ležících na trávě, vytáhl svou malou peněženku a rychlou chůzí šel směrem k prodavači. Zastavil ho, koupil limonádu a vracel se nervózně směrem k dívce. Když byl kousek od ní, vykoktal: „Kdybyste se nezlobila, já bych jaksi… Tedy kdyby ses nezlobila… Jistě máte, tedy máš žízeň a tady bych si dovolil nabídnout jaksi, tady bych rád nabídnul, moc dobrou, tedy jistě moc dobrou, já jsem ji ještě nepil, tedy jaksi ledonádu s limem. Tedy s ledem… Limonádu…“

Dívka se na něj zvědavě podívala, usmála se a na tvářích se jí udělaly roztomilé dolíčky. Kývla hlavou na souhlas. Franta k ní udělal krok a podával jí kelímek. Ona natáhla ruku. Mladík si ve své nervozitě nevšiml její tašky, zakopl o ni, upadl na její kolena a limonáda se rozlila po jejím obličeji, vlasech i plavkách…

„Tak to je tedy trapas…,“ procedil přes zuby stydlivě Franta.

Dívka vyskočila, zakroutila rozpačitě hlavou a rozběhla se ke sprchám, aby ze sebe smyla tu lepkavou sladkost. Franta byl rudý až za ušima. Bylo mu zoufale a styděl se. Sám byl celý ulepený od limonády. Vstal a utíkal k venkovním sprchám, kde byla i ona. Dosprchovali se zhruba zároveň. Měl pocit, že ho úplně ignoruje. Bál se, že je na něj nahněvaná. Dívka si protřepala mokré vlasy a vracela se ke své dece. Franta ji následoval a zamumlal: „Promiň, je mi to líto, mohl bych tě na tu limonádu pozvat do místního bufetu, když už to tak dopadlo?“

Zastavila se. Voda z vlasů jí stékala po tváři na ramena, která se jí v dopoledním slunci nádherně leskla. Otočila se. Změřila si ho pohledem. Přišel jí zábavný a milý. Zvonivě se rozesmála a po chvíli řekla: „A proč ne? Ráda! Ale jen když mi slíbíš, že na mě už nic nevyleješ, nešiko!“

Franta koupil dvě žluté limonády s ledem a balení čokoládových tyčinek. Stáli u vysokého stolečku, usrkávali ze svých papírových kelímků a pochechtávali se.

„Chodíš sem často?“ zeptal se Franta. Snažil se tvářit nenuceně.

„Ano, teď o prázdninách pravidelně, tedy s děvčaty. Vždy sem chodím s kamarádkami! To jen dnes jsem tu výjimečně sama. Holky mají nějaké povinnosti doma a zítra zase nemůžu já… A dnes musím být brzo doma, protože slavíme svátek mé maminky Olgy a přijde pár příbuzných a známých…“

Dívka se zarazila. Byla nervózní. Proč mu říká o tom, že musí jít brzy domů? A proč mu řekla, jak se jmenuje její máma, když se jí ani nezeptal, jak se vlastně jmenuje ona? Maminka ji přece učila, co káže bonton, ale nemohla si najednou vzpomenout, kdo se má vlastně podle společenských pravidel představit jako první. Muž ženě? Žena muži? Platí to i u patnáctiletých? Během přemýšlení z ní najednou vyjelo: „A jak se vlastně jmenuješ? Já jsem Matylda, ale všichni mi říkají Tylda.“

„Tylda? To je ale krásné jméno! Já jsem František, ale říkají mi Franta…“

Oba se na sebe rozpačitě usmáli, chvíli mlčeli a popíjeli limonádu. „Nepůjdeme se vykoupat?“ řekl nesměle Franta.

Usmála se: „Tak jo… Kdo tam bude dřív?“

Vyběhla a on utíkal za ní. Těsně před skokem do vody si uvědomil, že má v ruce koženou peněženku, jednu ze sta, které prodávali v jejich obchodě. Jako o závod utíkal ke své dece, schoval ji do tašky a běžel zpět k vodní ploše. Za malou chvíli za ní skočil do vody. Kruhy se na hladině kolem jejich těl zvětšovaly, až se setkaly a proťaly se.

Bylo jim krásně. Povídali si, plavali kolem sebe. Franta Tyldě ukazoval to, co ho naučil jeho otec Otakar. Stlačil prudce obě dlaně k sobě těsně pod hladinou a voda jeho rukama stříkala vysoko nahoru, jako vodotrysk. Dívka se smála a snažila se ho napodobit, ale nešlo jí to. Franta k ní připlaval, postavil se za ni, vzal obě její ruce do svých a učil ji, jak se dělá vodní gejzír. Tylda se nahlas smála… Najednou si Franta uvědomil, že už ji drží za ruce dlouho, ale nechtělo se mu je pustit. Zblízka pozoroval její vlasy a ramena. Dlouze se na sebe podívali. Setrvali tak chvíli, než ji pomalu pustil. Pohladil ji po tváři.

Tylda sebou cukla, otočila se a rychle plavala ke schůdkům. Vyběhla po nich a utíkala ke své dece. Franta běžel za ní. Otočila se na něj a nejistě řekla: „Musím už domů, je pozdě a musím ještě pomoci mámě s občerstvením. Však víš… Rodinná oslava… A zítra tady nebudu.“

Když se Franta nadechl, aby se jí zeptal, kdy by se mohli vidět příště, uslyšel její větu, která ho zahřála u srdce: „Sejdeme se tady pozítří? Třeba kolem desáté?“

Franta se rozzářil, pokýval na souhlas a díval se, jak Tylda ve spěchu opouští plovárnu. Před východem do parku mu plaše zamávala a skotačivě se rozběhla.

Kloboučnictví

červenec 1930

„Otíku, bráško, poslyš, potkal jsem na plovárně moc hezkou holku, je nádherná, milá, má zvonivý hlásek, štíhlý pas, zadeček ten má, takovej… No já už nevím, co mám o ní říct. Jmenuje se Tylda! Vážně je moc hezká!“

Jejich matka tiše pootevřela dveře dětského pokoje, nahlédla dovnitř a usmála se na své syny: „Dobrou noc!“

„Dobrou, maminko,“ špitl Franta a obrátil se směrem k protější bratrově posteli.

„Ajajaj,“ řekl Otík tiše: „Náš Franta se nám zamiloval!“

Hoch chvíli přemýšlel, cože mu to bratr říká. Sám by to tak jistě nepojmenoval. Vlastně to ještě ani neuměl pojmenovat. No, ale když to říká starší bratr…! A ten už o životě ve svých devatenácti přece něco ví! Ano, bylo mu s ní dobře, ale že by se zamiloval?

„Tak mi řekni, jaké to je zamilovat se!“ řekl Franta. „Už jsi něco takového zažil?“

„Jo, jo. Zažil! Moc fajn pocit, ale vlastně nepopsatelnej… Prostě ji furt vidíš před sebou, zdá se ti o ní, každé ráno na ni hned po probuzení myslíš… Ale jestli to máš takhle, tak raději o těch svých pocitech neříkej klukům z vaší třídy, mohli by se ti smát… Ještě tomu nerozumějí, jsou to ještě děti! Však ono jim to časem taky dojde. Vypadá to, že jsi je asi trochu předběhl.

„No a co s tím jako mám dělat?“ řekl Franta. „Já, já na ni opravdu stále musím myslet a myslím si, že se nedožiju pozítří, kdy ji zase můžu vidět…“

„Jó, na to je jen jeden lék. Vidět se s ní co nejčastěji a doufat, že ona k tobě bude cítit to samé! Neb opětovaná láska je krásná…“

„Ale co když se jí nelíbím! Já nemehlo ji polil limonádou! Co když si o mně pomyslí, že jsem jen patnáctiletý trdlo? Co když pozítří nepřijde? To bych se asi zbláznil!“

„Ale nezbláznil! Neboj! Ono někdy jde zklamání ruku v ruce se zamilováním! Ale nemaluj čerta na zeď a běž hezky spát! Jistě tam přijde, uvidíš!“ řekl Otík.

Ještě že mám staršího bráchu… Ještě že se mám komu vypovídat, myslel si Franta. Měl Otíka moc rád, vždy si na něj našel čas, a když potřeboval, uměl mu pokaždé poradit.

Když usínal, cítil její ruce ve svých… Tylda, krásná hnědooká Tylda…

Ráno se Franta probudil v devět hodin, rychle utíkal do koupelny, opláchl se a hodil do sebe snídani. Byl plný elánu a zářil štěstím. Najednou si uvědomil, že ještě není pozítří a že vlastně nikam nespěchá a že je před ním příšerně dlouhý den plný čekání na to, až opět přijde noc a po ní nové ráno.

Napadlo ho, že by se měl nějak omluvit tátovi za to, že mu včera nepomohl. Byl rád, že celé odpoledne a večer byl jeho otec někde ve společnosti, jak tomu říkala maminka.

„Tatínek je dole v obchodě?“ zeptal se Franta své matky, která právě leštila broušené skleničky.

„Od časného rána! Jako vždy! Myslím, že se na tebe hněvá!“

„No, já vím… Tak já se to u něj pokusím vyžehlit. Držte mi palce!“ Franta mrkl na matku a své dva sourozence. Seběhl po schodech do přízemí a bočním vchodem z domovní chodby vstoupil do zadní části obchodu s kožešinami a klobouky. Jeho otec ho hned nezaregistroval. Desátá hodina, kdy obchod otevíral, se blížila a on měl spoustu práce s přípravou. Upravoval zboží ve výkladu, rovnal klobouky na podstavcích kolem kasy, třídil kožichy a kontroloval, který je třeba vyvětrat a poopravit, protože součástí jeho služeb byla i letní úschova kožešinových oděvů. Franta otce chvíli pozoroval a potom zakašlal.

„No né, jeho urozenost Franta druhý přišel za svým chlebodárcem do zdroje naší obživy!“ řekl otec přísně a vyčítavě.

„Já se moc omlouvám, tatínku, a rád bych dnes vše odčinil a pomáhal, jak jen je potřeba!“

Otakar ponechával veškerou výchovu svých tří dětí na své ženě. Změřil si syna pohledem a pomyslel si, že ta omluva je jistě práce jeho matky! Ale výchovné je v této situaci nenadávat a zahrnout synka prací.

Franta se snažil, seč mohl. Ale každou chvíli se zasnil a několikrát mu dokonce upadl klobouk na zem. Když se to stalo i před zákazníky, šlehl po něm Otakar přísným pohledem a jeho hustý knír se nervózně zachvěl.

„Omlouvám se, moc se omlouvám!“ zašeptal Franta a utřel si do kalhot zpocené dlaně. Byl vlastně rád, že mu prázdninový den díky práci v obchodě utíká. Najednou tu byl oběd, přestávka a po ní už se tu střídalo procesí dam, které se snažily své manžely při odpolední procházce přesvědčit, aby jim koupili nový typ kloboučku, protože bez posledního letního výkřiku módy přece nemůže být léto tak krásné, jak by mohlo být! Frantu bavilo, jak jeho otec ženám přitakával a šibalsky pomrkával na nešťastné muže s peněženkami v rukou.

Když pak zákazníci odešli, spolu se zacinkáním zvonečku nade dveřmi se jako na povel vrátila do Frantovy hlavy jedna jediná představa. Tvář hnědooké Tyldy…

„Ale za chvíli bude večer, pak se už jenom rychle vyspím a zítra ji zase uvidím!“ zašeptal pro sebe hoch.

Olga

léto 1930

Tyldina maminka Olga, plnoštíhlá elegantní žena s vlasy pečlivě učesanými na pěšinku, se podívala z okna do ústí Komenského ulice. Její dcera stále nešla a večeře na plotně chladla. Olga otevřela sekretář a vytáhla staré album v těžkých hnědých kožených deskách, které pečivě otřela a s povzdechnutím v něm začala listovat. Namodralé stránky z pevného kartonu se převážily a vodopád listů se zastavil na fotografii nejnovější. Té z nedávné oslavy jejích devětatřicátých narozenin. S úsměvem říkávala, že tyhle jsou posledními, které má žena slavit. Pak se už prý mají slavit jen ty třicáté deváté, ale poněkolikáté.

Olga album otočila na začátek. Nádherná velká fotka jejích rodičů s vykrajovaným okrajem. Maminka Josefína se na ní krásně směje, zdobí ji velký klobouk koupený v široko daleko jediném a nejznámějším kloboučnictví v Olomouci. Její otec Sigmund se na svou ženu láskyplně usmívá. Olga měla tuto fotografii moc ráda. Často si říkala, jaký byl asi svět a jaký život její rodiče vedli předtím, než se narodila… Její otec a matka žili hezkým a poklidným životem. Otec byl majitelem malé slévárny kovů na Bělidlech. Ta měla svou provozovnu na dvoře proti domku, ve kterém se kdysi Olga narodila a ve kterém stále bydlela její matka v sousedství jejího bratra Alfréda s rodinou. Na jedné z rodinných fotografií jsou na výletě. Před Sigmundem na stole je velké orosené pivo. Olga si přitom nepamatovala, že by kdy otec pil alkohol! Možná si dal někdy pivo jen po dobrém obědě!

Doma slavili všechny židovské svátky. Jako malá jim Olga všem nerozuměla, i když se jí tatínek často věnoval a vše jí dlouze vysvětloval. Olga milovala ty slavnostní chvíle u stolu, kdy se sešla celá rodina a mnohdy se sjeli i strýčkové a tety a kdy se věnovali svým svátkům, modlitbám, tradicím, rodině i oslavám.

Na další fotografii má Olga v náručí batole. Když jí bylo osm, narodil se bratr Alfréd. Starala se o něj často s radostí a s láskou. Jen když už měla jako velká slečna nějaký svůj program s kamarádkami, trochu brblala, když musela být doma a měla pomáhat mamince. Ta měla vždy hodně práce! Po Alfrédovi se narodila ještě Hedvika! No a protože byl tatínek celé dny v zaměstnání, byl to vždy svátek, když se večer usadil ke stolu a poslouchal své děti, kterak mu sdělovaly, co všechno se za ten den událo. Její rodiče se měli opravdu rádi. Olga i její sourozenci vyrůstali v klidném, harmonickém a láskyplném prostředí.

Olga si prohlížela fotografie, na kterých je spolu se svými sourozenci. Přemýšlela o tom, jak se výrazy jejich tváří za ta léta ani nezměnily. To jen roky a vrásky přibyly…

Vrásky zdobily i Sigmundův portrét na další straně. Olga svého otce milovala. Ani si neuvědomovala, jak mu přibývá šedin a jak jeho tělo ztrácí sílu. I když slévárnu předal synovi, stále do ní chodil pomáhat, stále něco dělal, stále byl plný humoru, stále si s někým povídal. Když před několika lety v tichosti ve spánku odešel, byla to pro ni i pro celou rodinu hluboká rána.

Olga vstala od stolu, opět se starostlivě podívala z okna a dala vařit vodu na čaj. Nahlédla do vedlejší místnosti, kde si v křesle četla knihu její maminka Josefína, kterou k ní přivezl Alfréd na dvoudenní návštěvu.

„Dáte si se mnou čaj, maminko?“

„Ráda, holčičko moje, ráda,“ usmála se prošedivělá žena.

Když Olga zalila horkou vodou voňavý čaj v porcelánové konvici a po chvíli ho nalila do dvou zdobených hrnečků, odnesla jeden do vedlejšího pokoje a s druhým se vrátila k albu. Otočila stranu a oči jí zvlhly. Byl tam on! Muž jejího života. Richard. Fotografie z roku 1910, kdy jí vstoupil do života. Bylo jí tehdy devatenáct a jemu sedmadvacet. Vzpomíná si přesně na ten okamžik, když se jejich pohledy setkaly poprvé. Bylo to v den svátku Jom kipur před olomouckou synagogou. Pamatuje si ten den, pamatuje si, jak voněly stromy, jaké bylo nebe… On byl tak galantní, nosil jí květiny, zval ji na procházky. Olga se cítila poprvé ve svém životě jako dáma, kterou dobývá její chrabrý rytíř. Vídali se nádherné čtyři roky, než ji požádal o ruku. Z této doby bylo v albu několik fotografií, které ji přenesly do jednoho z nejhezčích období jejího života.

Na následující straně alba byla jejich svatební fotografie. Olga se napila ze šálku. Dojetím se jí rozklepala ruka a troška čaje ukápla na fotku. Lekla se, položila šálek a běžela pro utěrku, kterou pečlivě fotografii vysušila.

Po svatebních vzpomínkách následovaly fotky plné krajek a rodinného štěstí. Narození Tyldy! Jméno dostala po Richardově mamince Mathildě. Nikdo jí však neřekl jinak, než Tylduška nebo Tyldinka. Olga zavzpomínala, jak dcerka sama sobě, když se naučila první slůvka, říkala Tyja. Dívenka rostla jako z vody a všem přinášela radost. Často jezdili všichni na rodinné výlety, jednou dokonce k moři, to když si ušetřili peníze. Ale povětšinou se vydávali do olomouckého okolí. Olga se zadívala na fotku z výletu k příbuzným do Droždína a vzpomněla si, jak to tam měla malá Tylduška ráda. Po několika návštěvách této vesničky pak vše, co se jí opravdu moc líbilo, ohodnotila větou, že je to „kjásný jako v Djožďéně“.

Na následující straně alba se objevila další fotografie. Vlastně obyčejná rodinná momentka rodičů se šestiletou dcerou. Byla by obyčejná, pokud by nebyla poslední. Jejich poslední společná fotografie… Richard se v té době začal chovat zvláštně. Jinak, než byla Olga doposud zvyklá. Byly dny, kdy zcela přestával komunikovat se svou ženou, kdy si přestal hrát s dcerou. Byl zamlklý a mnohdy celé hodiny proseděl s očima upřenýma do jednoho místa. Nikdo přesně nevěděl, co se v něm odehrává. Bůh ví, jestli to tehdy věděl on sám, zamyslela se Olga. Do zaměstnání chodil každý pracovní den a vždy svou rodinu zajistil. Svou práci revidenta drah zvládal ze všech svých sil. Jednou dopoledne se však přišel zeptat jeho nadřízený, cože se to s ním děje. Olga nevěděla, co má odpovědět, ale byla panu inspektorovi tuze vděčná, že jí přislíbil pomoc a že na Richardův stav dohlédne. Že se o něj v případě nějaké slabosti postará a sdělí jí to.

Měsíce plynuly a zdálo se, že je situace neměnná. Richardovy stavy se ani nelepšily, ale ani neprohlubovaly. Tyldě bylo bez pár dnů sedm let, když s ní najednou začal otec opět komunikovat. Povídal a hrál si s ní. Dokonce se na ni po dlouhé době usmíval. Jednoho dne požádal ženu, aby dcerku zavolala, že půjdou na procházku. Olga byla štěstím bez sebe. Považovala to za znamení, že manželovy problémy ustupují a že začíná cesta návratu do jeho a především jejich normálního rodinného života. Návratu do let, kdy vše bylo tak krásné. Kdy celá rodina pravidelně chodila do synagogy. Kdy spolu trávili hodně času…

Olga tehdy Tyldu ustrojila. Richard ji vzal za ruku a vydali se na procházku. Olomoucká čtvrt Bělidla byla na konci města. Po krátké chůzi přišli k řece Bystřičce. Kolem ní byly vychozené chodníčky, po kterých Tylduška běhala a trhala první jarní kvítky toho roku. Byl to pro ni svátek, protože s tatínkem na procházce už nebyla tuze dlouho. Richard po chvíli našel na břehu velký plochý kámen. Vší silou ho vyrval z bahna a se vzlyknutím ho hodil doprostřed řeky. Ozvalo se zašplouchnutí. Tylda se lekla.

„Když sem půjdeš příště, tak ten kámen jistě uvidíš a vzpomeneš si na mne!“ zvolal Richard, jako by chtěl překřičet hučení splavu. Potom pohladil dceru po vlasech, sedl si vedle ní do trávy u řeky a oba se zakousli do jablek, která jim dala Olga s sebou, kdyby jim na procházce vyhládlo.

Richard dojedl, utřel si ruce do kapesníku a pohladil Tyldušku po tváři.

„Jsi mé sluníčko. A kdyby se mi snad něco stalo, pamatuj si do nejdelší smrti, že jsem tě spolu s maminkou měl rád nejvíc na celém světě!“

Tylda si prohlížela otcův obličej a přemýšlela, proč jí říká takové věci. Objala ho a dala mu štípanou pusu.

„Budeme spolu, tatínku, chodit na procházky tak často jako dřív? Prosím!“ Richard se smutně usmál. Nechtěl, aby to věděla jeho dcera, nechtěl, aby to věděla jeho žena. Nechtěl jim přidělávat starosti… Asi před rokem ho začala pravidelně pobolívat hlava. Nejprve tomu nepřikládal žádnou důležitost a přisuzoval to namáhání páteře při svém sedavém zaměstnání. Jenže bolest se časem stupňovala a stávala se nesnesitelnou. Po návratu z práce se snažil co nejvíce, aby na něm jeho urputné stavy nebyly vidět.

Po několika měsících, když se ataky bolesti zhoršovaly, se rozhodl jít k rodinnému lékaři. Ten ho důkladně vyšetřil a následně ho poslal na další specializovaná vyšetření. Po shromáždění všech lékařských zpráv učinil jejich rodinný doktor závěr, s jehož oznámením pacientovi na chvíli zaváhal. Měl Richarda i jeho rodinu rád, znal a léčil tři její generace… A nyní tohle… Tyldin otec měl v hlavě neoperovatelný nádor, který pravděpodobně v krátké době může začít tlačit na mozek, čímž budou omezeny jeho funkce a radikálně se může změnit pacientův stav včetně mobility.

Richard přimhouřil oči. Zachvěl se.

„Co mám dělat, pane doktore? Poraďte mi, co mám dělat?“

„Zde máte prášky na uklidnění a tyto druhé berte proti bolesti. A buďte co nejvíce se svou rodinou. Víc vám v současnosti zřejmě neporadím. Přijdu se za vámi podívat za týden…“

„Ne, pane doktore. Domů ne! Nechci trápit ženu a dceru. Já za vámi přijdu po práci za týden do ordinace sám. Děkuji uctivě…“

Doma Richard pečlivě skryl lékařskou zprávu před rodinou. Zamkl ji do své skříňky v sekretáři, od které měl klíček jen on sám. V ten večer ho poprvé napadlo řešení své situace. Kategoricky ho odmítl. Ale pod vlivem stupňujících se bolestí a zhoršujícího se stavu se k té myšlence vracel stále častěji…

Tylda se už hodnou chvíli dívala na tatínka, jak pozoruje říční tok. Když dlouho mlčel, zatahala ho za rukáv. Richard se k ní otočil, usmál se, vzal Tyldušku za ruku a šli pomalou chůzí domů. Dcerka vesele hopsala vedle Richarda, krok sun krok… Když přišli domů, zářila Tylda štěstím a nadšeně vyprávěla mamince o procházce. Richard se přidal a mluvil se ženou o přírodě, o začínajícím jaru i o tom, jakou mají doma šikovnou malou slečnu. Olga zářila štěstím.

U vonící večeře Richard vyprávěl veselé historky ze svého mládí a Tylduška se chichotala tak, že se Olga bála, že pro samý smích ani neusne. Když se na Olomouc snesla noc, uložil Richard dcerku do postele, dal jí pusu na tvář, pak políbil svou ženu a všichni šli spát.

Když ráno vstal, Olga už měla pro něj, ostatně jako každý den, připravený čaj a koláč, aby se manžel před odchodem do práce pořádně nasnídal. Říkala vždy, že základem úspěšného dne je pořádná snídaně a bez ní že by se nemělo nic začínat. Richard se umyl, oholil, navoněl a oblékl. Usrkl čaje, z koláče jen uždíbl, políbil manželku, pohladil ještě spící dceru a ve spěchu odešel. Olga mu zamávala a dlouze se dívala na dveře, které za sebou Richard zabouchl. Měla zvláštní pocit.

Po chvíli se ze dvora ozval výstřel. Zvuk probudil Tyldu. Olga sebou trhla. Vyběhla ze dveří na dvůr. Setkala se se sousedy, kteří výstřel rovněž zaslechli. Olga otevřela dřevěná vrata dílny, té dílny, kam jako malá chodila za svým otcem. V kaluži krve v ní na dřevěné podlaze ležel Richard. V jeho pravé ruce byla pistole. Olga zděšeně vykřikla! Přiskočila k manželovi, hladila ho, mluvila na něj. Když podepřela jeho bezvládnou hlavu, ruka se jí zbarvila do ruda. Zachvěla se. Sousedé zavolali doktora. Přišel za chvíli… Po prohlídce těla musel jen smutně konstatovat smrt.

Najednou se ve dveřích dílny objevila Tylda. Viděla plačící maminku, nešťastnou babičku, hrůzu a smutek v očích sousedů. Nevěděla, co se děje.

„Ne! Tylduško, ne, nechoď sem!“ vykřikla Olga, a podívala se vyplašeně na svou matku Josefínu, která v slzách stála u své dcery. Ta s vnučkou pomalu odešla zpět do jejich bytu. Tylda nechápala, co se stalo. „Babičko, co se to děje, proč tatínek ležel na zemi? Proč jsou všichni ti lidé v dílně? Proč všichni pláčete? Co je tatínkovi? Kdy se vrátí domů?“

Olga byla k Richardově ruce jako přimrzlá. Tiskla ji k sobě, a téměř nevnímala, co se děje kolem ní. Přivolaný policista po ohledání místa činu vydal prohlášení, že šlo s největší pravděpodobností o sebevraždu. Policisté požádali Olgu o podpis na protokol a odnesli pistoli jako předmět doličný. Olga se dívala na manželovo nehybné tělo. Vedle ní stál její bratr Alfréd a podepíral ji. Ztrácela vědomí, podlamovala se jí kolena, nemohla popadnout dech.

Alfréd zařídil odvoz Richardova těla. Na podlaze dílny zůstala temně rudá stopa jako důkaz toho, že se nejednalo jen o krutý a černý sen. Nechápala nic z toho, co se stalo, a hlavně, proč se to stalo… A nyní ji čekalo ještě něco horšího. Vysvětlit dcerce, že se její tatínek nevrátí, že už s ním nikdy nepůjde na procházku, že už nikdy neusednou společně ke stolu, že už nikdy…

Olga se zblízka podívala na poslední Richardovu fotografii v albu.

„Ty tvé oči, lásko. Ty tvé oči o všem vypovídají! A já to neviděla… Tak dobře jsi to před námi skrýval… Jako rytíř jsi do mého života vstoupil a jako rytíř, který nechtěl ranit dceru ani mne, jsi z něj odešel. Ale raději jsi měl o svém zdraví se mnou mluvit! Vždyť jsem silná ženská, jistě bych se z tvé nemoci nezhroutila a s láskou bych se o tebe postarala!“ Olga se pousmála. Když byla sama, často s Richardem nahlas rozmlouvala. Odpovědi však nepřicházely. Jen ty jeho oči se na ni z té poslední fotky tak smutně dívaly…

Pouze jedna konkrétní odpověď po manželově smrti přišla. V jeho peněžence našla několik dní po pohřbu klíček od sekretáře. Odemkla ho a s úctou probírala několik věcí, které tvořily jeho utajený svět. Prášky proti bolesti, prášky na uklidnění, neposlaná žádost o snížení pracovního úvazku na polovinu… Na dně přihrádky ležela lékařská zpráva. Vše po jejím přečtení pochopila. I když nikdo nemáme právo vzít sobě nebo někomu jinému život, protože život nám byl darován a nemáme právo ho zničit, tak milosrdná smrt proto, aby člověk neprodlužoval trápení své a svých blízkých, by se mezi hříchy počítat nemusela, zamyslela se nad albem Olga.

„Hlavně že mám Tyldušku, díky ní jsem to vše musela zvládnout tak, aby ona netrpěla a aby měla i po odchodu tatínka pokud možno to nejhezčí dětství…,“ zašeptala.

Místo odpovědi zarachotily klíče v zámku.

„Jsem doma!“ ohlásila u dveří vesele Tylda.

Tylda

srpen 1930

Bylo skoro deset hodin, když Franta dorazil na koupaliště. Lidí tam bylo méně než obvykle. Slunce se v ten den prodíralo zpoza mraků a všichni čekali, jestli nezaprší. Bylo dusno.

Už z dálky viděl, že tam opravdu je! Srdce mu poskočilo! Byla ve společnosti dalších čtyř dívek. Frantovi kamarádi měli přijít na plovárnu až druhý den, takže tam dnes byl sám. Narovnal se a šel rovnou ke skupince pěti mladých žen, z nichž jedna byla ta, na kterou poslední dny a noci neustále myslel. Těšil se, byl netrpělivý a zároveň se mu potily ruce. Rozložil si deku kousek od jejich místa a snažil se ze všech sil, aby si ho Tylda konečně všimla.

„Jé, dobré dopoledne, Franto,“ řekla překvapeně, když se otočila na dece.

„Ahoj Tyldo,“ opáčil hoch jakoby nic.

Dívky se ihned sesypaly na Tyldu a jedna přes druhou se ptaly, kdo jako že to je! Kroutily hlavami, chichotaly se a pokukovaly po Frantovi. Jedna z nich se významně zeptala, kde a kdy že se vlastně seznámili.

„Ále, v ten den, jak jste tady nebyly. To nastala, tedy vznikla taková, řekla bych nečekaná a jaksi náhodná situace, no a my jsme se prostě jen představili a pak jsme spolu šli normálně na limonádu, a tak,“ vysvětlovala důležitě Tylda. Franta byl rád, že jim neprozradila, jak ji omylem polil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tylda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.