Copyright © Stephan Pastis, 2013

Translation © Naďa Funioková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN epub 978-80-7462-466-7

ISBN mobi 978-80-7462-498-8

Zajet s autem, ve kterém vezete ledního medvěda, k někomu do obýváku je těžší, než by si člověk myslel. Tak předně, v tom obýváku musí být okno dost velké, aby se do něj vešlo auto. Taky musíte mít auto dost velké, aby se do něj vešel lední medvěd. A navíc potřebujete ledního medvěda, který je dost velký frajer na to, aby neupozorňoval na vaše chyby. Jako třeba že jste vjeli do špatného baráku. Protože to v případě auta v obývacím pokoji může být tak trochu problém.

Nejspíš bych teď měl trochu zacouvat.

(S vyprávěním. Ne s tím autem.)

Tak fajn, ať máme ty nudné záležitosti z krku. Jmenuju se Nezdárek. Timmy Nezdárek. Vypadám takhle:

Naše příjmení kdysi znělo Nezmárkovi. Jenže to nejspíš někdo popletl. Takže se teď čte tak, jak ho vidíte. Vážně bych ocenil, kdybyste si všechny vtípky s „nezdary“ nechali radši pro sebe. Tohle rozhodně není můj případ. Jsem zakladatel, prezident a generální ředitel detektivní agentury, kterou jsem pojmenoval po sobě: Nezdárek, s. r. o. Nezdárek, s. r. o., je ta nejlepší detektivní agentura ve městě, a nejspíš v celém státě. Možná i na světě.

Knížka, kterou držíte v rukou, představuje historický záznam mého detektivního života. Vše je přísně doloženo fakty. Veškeré kresby jsem vytvořil vlastní rukou. Pokusil jsem se svěřit ilustrace svému obchodnímu partnerovi, ale moc se nepovedly. Takhle například nakreslil mě:

K vydání téhle historie jsem se rozhodl proto, že moje odborné znalosti jsou naprosto neocenitelné pro každého, kdo by se někdy chtěl stát detektivem. Jen si přečtěte recenze:

„Neocenitelné pro každého, kdo by se někdy chtěl stát detektivem.”

– anonym

Můj úspěch se ovšem nedostavil přes noc. Musel jsem překonávat překážky. Tak například:

1. moje máma

2. škola, kam chodím

3. můj přitroublý nejlepší kamarád

4. můj lední medvěd

No jasně, určitě vás všechny po přečtení tohohle seznamu překážek napadne úplně stejná otázka. Proč mám za nejlepšího kamaráda nějakého přitroublíka? K tomu se dostanu později. A jo, taky bych měl nejspíš říct pár slov k tomu šestisetosmdesátikilovému lednímu medvědovi.

Jmenuje se Kapitán.

Kapitánův arktický domov pomalu taje. A tak se vypravil hledat něco k snědku a narazil na moji misku se žrádlem pro kočky. Žije teď 4 991 kilometrů od svého bývalého domova. Jasně, je to pořádná štreka na cestu za kočičím žrádlem, ale my kupujeme fakt skvělé kočičí krmení. Moje kočka je teď bohužel v Kočičím nebi (nebo možná v Kočičím zlobílkově – nikdy to nebyla moc přátelská kočka), ale aspoň mi zůstal ten lední medvěd.

Původně se jevil Kapitán docela pracovitě a spolehlivě, a tak jsem přistoupil na to, že z něho udělám partnera ve své agentuře. Jenže jak se ukázalo, ta pracovitost a spolehlivost byly z jeho strany jenom taková finta. Tohle lední medvědi zkrátka dělají. A mně se o tom nechce mluvit. Taky se mi nechce rozebírat, proč jsem souhlasil se změnou názvu agentury, který teď v našem inzerátu ve zlatých stránkách vypadá takhle:

A teď už musím jít. Zvoní mi totiž Timmyfon.

Volal mi Gunnar. Spolužák, soused, ale teď hlavně další nešťastník, kterému někdo ukradl sladkosti z Halloweenu. Takovýchhle případů s cukrovinkami mívám spoustu. Na přední stránky novin to sice není, ale platí mi v hotovosti. A tak probudím svého parťáka a naskočím na Nezdárkolet.

Nejspíš bych měl k Nezdárkoletu říct pár slov na vysvětlenou. Ve skutečnosti se vlastně nejmenuje Nezdárkolet. Říká se mu segway a je to elektrická dvoukolka. A patří mojí mámě, která ji vyhrála v tombole. A máma vyhlásila několik omezujících pravidel, pokud jde o to, kdy a jak ho smím používat.

Mám pocit, že to nemyslela úplně vážně. Takže si ho půjčuju. Zatím proti tomu žádné námitky neměla. Hlavně proto, že o ničem neví.

Tím se dostávám k jedné z hlavních zásad agentury Kapitán Nezdárek, s. r. o., kterou jsem si pro jistotu napsal propiskou na podrážku levé boty.

Jediná věc, která mi na Nezdárkoletu vadí, je jeho rychlost. Pokud někam jedu a Kapitán jde pěšky, on tam dorazí pokaždé jako první. To by ještě nebyla taková katastrofa, akorát že si Kapitán mezitím stihne dát šlofíka.

Z toho důvodu mě vůbec nepřekvapilo, že Kapitán už u Gunnarova domu byl, když jsem tam dorazil, a dělal něco, co dělá hodně často, když mě cestou předběhne. Než vám povím, co to je, musím napřed něco vysvětlit: první dojmy jsou v detektivním světě hrozně důležité. Klienti musí na první pohled poznat, že jejich detektiv je (a) profesionální, (b) prvotřídní a (c) diskrétní.

Jenže na tohle všechno můžete klidně zapomenout, pokud je klientův první dojem z detektiva následující:

Tolikrát už jsem dělal Kapitánovi přednášku o tom, proč nesmí pojídat odpadky z popelnic klientů, že pomalu docházím k názoru, že se snaží agenturu úmyslně sabotovat. Naštěstí už má Kapitán ve chvíli, kdy klepu na Gunnarovy dveře, všechno poživatelné z těch popelnic v sobě, takže teď může stát na verandě po mém boku.

Gunnar otevře dveře a vede nás na místo činu. Ukáže na prázdný stolek vedle svojí postele. „Moje plastová dýně plná sladkostí stála přímo tady,“ povídá a dívá se na desku stolu. „A teď je pryč.“

Prohlédnu si stůl. Jelikož je prázdný, usoudím, že je dýně opravdu pryč.

Gunnar začne odříkávat seznam sladkostí, co měl v dýni. „Dvě tyčinky Mars, jedna twixka, sedm kofil, pětkrát Kit Kat, jedenáct tatranek, pět snickersek, tyčinka Deli a osmery karamely.“

Pak se Gunnar obrátí ke mně. „Máš to všecko zapsané?“

„Jasně že to mám zapsané.“

„Takže začneme od toho nejdůležitějšího,“ povídám klientovi, „totiž od placení. Beru hotovost, šeky i kreditní karty.“ No, kreditní karty vlastně neberu, ale zní to profesionálně, tak to říkám.

„Kolik to bude stát?“ ptá se klient.

„Čtyři dolary na den plus výdaje.“

„Výdaje?“ zajímá se Gunnar.

„Kuřecí nugety tady pro velkého kámoše,“ vysvětluju a ukážu na Kapitána. Kapitán zařve, což by působilo docela výhrůžně, kdyby vzápětí nepřepadl dozadu a nerozlámal Gunnarův stolek.

Hned je mi jasné, že se může s kuřecími nugetami rozloučit. Vyložím Gunnarovi, že předpokládám zhruba šestitýdenní vyšetřování. Bude třeba vyslechnout spoustu svědků. Možná se budu muset i někam letecky přepravit.

„Ven se vyprovodím sám,“ řeknu nakonec.

Cestou po chodbě míjíme pokoj jeho brášky Gabea. Gabe sedí na posteli, všude kolem plno obalů od sladkostí. Po celém obličeji má rozpatlanou čokoládu a na podlaze leží prázdná plastová dýně.

Protože ani na okamžik nepřestávám pátrat po stopách, zapíšu si do svého detektivního zápisníku důležitou poznámku.

Jediné, co potřebuju k vyřešení Gunnarova případu, je pět minut klidu. Jenže to mám smůlu. A může za to tenhle chlap.

Je to dědek Krokus. Můj učitel. Šest hodin denně postává u své milované tabule, aby mi vykládal věci, nad kterými by i veverka vyskočila nudou z kožichu.

Dědek Krokus má sto osmdesát sedm let. A smrdí. A bez ustání se hrbí, jako by mu na čele visel pytel brambor.

Něco takového by se hodilo, pokud bych si chtěl usmažit hranolky. Jenže tohle já v plánu nemám. Buduju svoje detektivní impérium. A v naší třídě není vůbec nic, co by mi k tomu nějak pomohlo. Možná kromě mapy světa na zdi. Proto jsem ji taky sundal a vyznačil na ní všecka území, na kterých bude mít agentura Kapitán Nezdárek do pěti let svoje pobočky.

Dobrý učitel by takovou iniciativu ocenil. Dědek Krokus ovšem ne. Namísto toho prohlásí: „Copak nám to zas provedl kapitán Dutohlav?“ A všecku moji tvrdou dřinu vymaže opravným lakem.

Takže abych si zachoval tvář, vymažu zas já tu jeho.

Já myslím, že je to oko za oko, jenže on to vidí jinak. Takže mě přestěhuje do lavice mezi tři „chytré“ děti, protože doufá, že na mě budou mít dobrý vliv. Oni zas určitě doufají, že já budu mít dobrý vliv na ně.

Jedna z nich je Molly Moskinsová. Je to opruza. Pořád se přiblble usmívá. A je cítit po mandarinkách.

Ten tlustý kluk je Koblížek Špulka. Máme spoustu času, takže si o něm můžeme promluvit později.

A ta holka, co jsem jí začernil obličej, je někdo, o kom nehodlám nikdy, nikdy, nikdy, ale vůbec nikdy mluvit, ať se děje nevím co.

Tak fajn, pojďme si popovídat o tom tlustém klukovi.

První věc, kterou musíte o Karlíku „Koblížkovi“ Špulkovi vědět, je, že není vůbec chytrý. Jasně, má průměr známek 1,001, ale to jenom proto, že se furt učí. Je tím úplně posedlý.

Kdybych se já učil, měl bych průměr taky 1,001, namísto aby vypadal, tak jak vypadá, to znamená 4,995 (po zaokrouhlení). Proč se Koblížek učí tolik, kolik se učí, je záhada pro všechny kromě něj.

Pokud se ho na to zeptáte, začne žvanit něco o tom, že když se bude učit, dostane dobré známky, a když dostane dobré známky, může jít jednoho dne na univerzitu, co se jmenuje Stanfúrd, a že jestli se dostane na Stanfúrd, může potom sehnat dobrou práci a vydělat spoustu peněz. Detektivové pro to mají slovo.

Tím se vlastně dostáváme k další z hlavních zásad agentury Nezdárek, s. r. o., k zásadě, kterou jsem si pro jistotu napsal na podrážku svojí pravé boty.

Bylo by mi toho chudáka kluka líto v případě, kdyby ho k tomu všemu nutili rodiče, jenomže tak to není. On se rozhodl dobrovolně. Což jedině dokazuje, že vůbec není chytrý. Takže to nejlepší, co pro něho můžu udělat, je snažit se ho podporovat. Nekritizovat jeho nedostatky. S tím může být ovšem trochu problém, když se zrovna poflakuju v jeho pokoji a náhodou hodím nohu na stůl.

To, že na konci dlouhého dne, který jsem strávil prací pro agenturu, teď odpočívám v Koblížkově pokoji, je jeden ze způsobů, jak ho podporuju. Vykládám mu o případech, na nichž pracuju, zatímco on se učí. Myslím, že je to pro něho ohromně vzrušující, když může poslouchat moje historky. Koneckonců je jasné, že Koblížek by chtěl být taky detektiv, kdyby na to měl. Jenom nemá ty správné předpoklady. To mu samozřejmě nebrání, aby komentoval moje případy amatérskými poznámkami, a občas s tím dokáže být pěkně otravný.

Jako třeba dneska. Zmínil jsem se mu o tom Gunnarově případu a že má bráchu jménem Gabe, který je pěkné čuně, a Koblížek pronesl tu možná nejhloupější věc, jakou kdy o některém z mých případů řekl. A bylo to tohle:

„Možná ty sladkosti snědl Gabe.“

Povídal jsem vám, je přitroublý.

Druhý den na Gunnarově případu. Stopy žádné. V kanceláři vládne napětí. Kapitán i já víme, že nejlepší, co se dá v takové situaci dělat, je poskytnout si navzájem trochu prostoru. Což je ovšem dost těžké, vzhledem k tomu, že naše kancelář sídlí v mámině šatníku.

Kancelář by nebyla zdaleka tak stísněná, kdyby se máma zbavila všech svých šatů. Naplánoval jsem si s ní na minulý týden telekonferenci při večeři, abychom ten problém prodiskutovali. Proběhla následovně:

Takhle to zkrátka v podnikání občas chodí. Snažíte se o kompromis, jenže druhá strana vám to komplikuje.

Podle mě je to tím, že je v děsném stresu. Nejsem si jistý proč. Jenom vím, že za tím něco být musí, protože po té naší telekonferenci tehdy večer si vyrazila se svojí dvoukolkou na projížďku kolem bloku. Takhle se máma uklidňuje.

„Tahle věc mi zachránila život,“ řekla jednou, když si to fičela kolem. „Nevím, co bych si bez ní počala.“

A to je, přátelé moji, důvod, proč jsem jí neřekl, že ta dvoukolka slouží zároveň jako Nezdárkolet.

Problém je, že mám zrovna teď spoustu práce. A podmínky v mojí přecpané kanceláři se prostě musí zlepšit. Takže jsem požádal Kapitána, aby prozkoumal, jaké jsou naše možnosti, pokud bychom chtěli mámu zažalovat. Ovšem jediné, co zatím udělal, je tohle:

Ty potíže s nedostatkem místa jsou sice dost otrava, ale je to vlastně jenom dočasné. A to proto, že už mám vyhlídnuté nejvyšší poschodí v novém věžáku v centru. Je z něj výhled na celé město.

Podle inzerátu v novinách dělá nájem padesát čtyři tisíc dolarů měsíčně. To je sice pěkně mastné, ale pokud se bude Gunnarův případ vyvíjet dobře, bude to pro nás jako plivanec v moři.

Takhle to v detektivním podnikání zkrátka chodí. Rozlousknete velký případ. Zprávy o vašem úspěchu se rychle šíří. A než se nadějete, vyděláváte miliardy. Jenže do té doby bude muset agentura vykonávat svoji činnost mezi máminými šaty. A pokud mám být upřímný, nájem je rozumný (momentálně 0,00 dolarů) a jediné, co nás omezuje, je mámino pravidlo, že se nesmíme dotýkat jejího oblečení.

Což by neměl být problém.

Aspoň pro mě teda.

Protože vyšetřování Gunnarova případu uvízlo ve slepé uličce, rozhodl jsem se udělat něco, čím potěším Koblížka Špulku. Vyslechnu Gabea řečeného Čuník. „Kde jsi byl tehdy večer, když tvému bratrovi zmizely ty sladkosti?“

„Byl jsem ve svém pokoji.“

„A dělal jsi co?“ zeptám se.

„Jedl,“ povídá.

„Co jsi jedl?“ vyptávám se dál.

„Sladkosti,“ na to on.

A tehdy mi to došlo. Co jeho slova ve skutečnosti znamenají.

Takže si to poznamenám do svého detektivního zápisníku.

Obědová přestávka je pro mě jediná doba, kdy mám čas plánovat celosvětovou strategii svojí agentury. A tak jídám sám na lavičce. Je to jediný způsob, jak docílit toho, aby mi ostatní děcka nenahlížela pod ruce a nedopouštěla se průmyslové špionáže.

Je to ale pěkná hanebnost. Hanebnost, protože zatímco já tam sedím a soustředím se na práci, můj obchodní partner bručí a naříká za drátěným plotem.

Do školy ho nepustí. Takže tam musí postávat, dokud mi neskončí vyučování a nejdeme spolu domů. Moc o tom nemluví, ale dobře vím, že mu to připadá nespravedlivé. Na protest proti jednání školy mu občas připevním na tělo ceduli.

Když jsme po obědě, můžeme si patnáct minut hrát, na co chceme. Většina děcek hraje čutanou. Já sedím u plotu a mazlím se s Kapitánem.

A neptejte se mě na tu holku, co jsem jí na obrázku začernil obličej. Je to ta stejná co předtím a já o ní pořád nechci mluvit. Zato vám teda povím, že ostatní děcka ze školy to moje vysedávání u plotu dost špatně nesou.

Nesou to špatně, protože jsem oblíbený a oni by se se mnou rádi bavili. Jenže to nemůžou, protože moc nedůvěřují mému arktickému obchodnímu partnerovi. Což je od nich prozíravé. Lední medvědi bývají zlostní a nepředvídatelní. A navíc bez ustání pátrají po nějakém tom tuleni, kterého takový školák zachumlaný do zimního oblečení může připomínat.

Jediná osoba, co se Kapitána nebojí, je školnice, která nás na dvoře hlídá, Dáda Zlatušková. Je to hrozně milá paní. Jen trochu moc mluví. A navíc nemá absolutně žádné tušení, jak na mě kvůli agentuře tlačí čas.

Zato Kapitán si ji nemůže vynachválit. To proto, že mi pro něj vždycky dává burizonové tyčinky.

Kapitán je do takovýchhle věcí úplně blázen. A z toho by se mohl vyklubat doopravdický problém. Protože kdyby nás třeba jednoho dne zajali a začali vyslýchat, aby z nás dostali firemní tajemství, někdo by mu mohl nabídnout burizonovou tyčinku, a kdo ví, co by pak ten vypasený medvěd udělal.

Z toho důvodu jsem Dádu požádal, aby o jeho slabině nikdy nemluvila s nikým, kdo nepatří k agentuře. Taky jsem ji poprosil, aby nikdy nevyslovovala ta slova burizonová tyčinka nahlas, ale aby o těch pamlskách mluvila jako o „matroši“. Přistoupila na všechny moje podmínky a stvrdila je vlastnoručním podpisem.

Musel jsem si od ní vyžádat písemné potvrzení, protože ta chudák ženská fakticky hrozně ráda mluví. Obzvlášť se mnou. Což je důvod, proč trávíme většinu přestávek spolu. Ale to nevadí.

Tak už to zkrátka chodí, když jste oblíbení.

Doma mi toho večera moje detektivní intuice napověděla, že něco není v pořádku. Všiml jsem si, že máma projela na dvoukolce kolem domu hned osmkrát.

Předchozí rekord byl šestkrát. Takže vím, že je to vážné.

A tak jsem jí večer řekl, že mi dneska, až si půjdu lehnout, nemusí předčítat jako obvykle. Ona ale stejně chtěla. V tomhle ohledu je děsně vytrvalá.

Teda, kdybych si mohl vybrat, tak bych byl radši, kdyby mi každý večer předčítala z odborných časopisů pro detektivy, abych měl přehled o nejnovějším vývoji v kriminalistických postupech. Jenže jistá velká a chlupatá osoba tvrdí, že je to nuda.

Můj obchodní partner dává přednost zcela konkrétnímu typu příběhů, takovým, které těžko najdete ve většině běžných knihkupectví. Takže abych mu udělal radost, musím ty povídky vlastnoručně sepisovat a dávat je mámě, aby nám je přečetla. Dokonce k nim musím kreslit i obrázky. Tady se můžete podívat, jak všechny začínají:

A všechny ty povídky taky musí mít stejný konec, jinak je hrozně rozmrzelý a nemůže pořádně spát.

Když máma dočte, pokaždé zhasne světlo a dá mi pusu na dobrou noc. Já si přitáhnu peřinu až k bradě a pokradmu pokukuju po svém obchodním partnerovi.

Tahle povídka se mu líbila.

Druhý den vstanu časně zrána. A schovávám se za stromem v obleku sumo.

Čekám tam na metr dvacet vysokou osobu ženského pohlaví, jejíž jméno nesmí být vysloveno. Až půjde kolem, tak do ní strčím. Při troše štěstí ji svalím přes obrubník.

Není na tom nic osobního.

Jde o obchod. A dál už to nechci rozvádět.

Chtěl jsem od svého obchodního partnera, aby po dobu, co budu pryč, dělal jedinou věc. Zvedal telefony. A koukněte na něj, stojí tady zamotaný do šňůry od telefonu a zástrčka je vytržená ze zdi.

V takové dny, jako je ten dnešní, občas zapochybuju o jeho pracovním nasazení. A jako by tohle samo o sobě nestačilo, na dveřích kanceláře najdu vzkaz od mámy. Určitě už vytušila, že se agentuře začíná dařit, takže předpokládám, že je to žádost o zaměstnání. Jenže není.

Tohle je zkrátka ten problém s mámou. Byla by radši, abych zbytečně promarnil celý den ve škole, než abych strávil odpoledne hlídkováním v převleku sumo. Nemyslím, že by tyhle hlouposti dělala schválně. Řekl bych, že za to může stres. Pracuje na plný úvazek v papírnictví. A neplatí jí tam zrovna nejlíp, takže má spoustu starostí. Mám takové podezření, že právě kvůli tomu s ní v poslední době není něco v pořádku.

Má ovšem to štěstí, že porodila génia. Génia, který jednoho dne zachrání celý Nezdárkovic klan (mě, ji a dokonce i toho ledního medvěda, i když ten si žádnou záchranu nezaslouží).

Jenže pokud mám zvládnout všechno, co je potřeba k tomu, abych vybudoval detektivní agenturu, která vydělává miliardy, potřebuju od ní jednu věc: aby mě chránila před všemi těmi nesmysly, kterými jen zbytečně marním čas.

Tím myslím školu. A v tomhle směru teda máma těžce selhává.

Požádal jsem ji o telekonferenci, abychom spolu probrali tuhle záležitost i pár dalších, jenomže ona ji ustavičně odkládá. Prozatím na ni nijak netlačím, ale nejspíš to budu muset vytáhnout, až budu na konci roku provádět její hodnocení. To je každoroční schůzka, na které pravidelně vypočítávám její přednosti a slabiny v roli matky.

A to, jak mě pořád otravuje s tou školou, jejímu hodnocení teda rozhodně neprospěje. Nebude to ale to nejhorší hodnocení, které letos udělím.

To si vyslechne tady tenhle chlapík:

Dneska píšeme ve škole test. Takový ten, jak se při něm vybírá z více odpovědí. Takže každý z nás vyfasoval ten pitomý formulář, kde začerňujeme políčka od A po E podle toho, co si myslíme, že je správná odpověď. Já na těchhle políčkách vytvářím obrázky. Posledně to byly hory.

Ve zbývajícím čase můžu pracovat na záležitostech agentury. Jenže dneska najednou dědek Krokus oznámí, že má pro nás novinku. „Při dnešním testu budete pracovat ve skupinách.“

Koblížek Špulka vyděšeně vyvalí oči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Timmy Nezdárek: Chybička se vloudí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.