Jan Kostrhun

Absolvoval jedenáctiletou střední školu v Břeclavi, kde maturoval roku 1959. Roku 1964 vystudoval Vysokou školu zemědělskou v Brně. V letech 1965–1984 pracoval jako zootechnik. Nejprve na Státním statku Drnholec, po základní vojenské službě v Okresním plemenářském středisku v Hustopečích u Brna, zpočátku na postu plemenářského zootechnika, později odborného poradce a šlechtitele.

V období let 1985–1990 pracoval coby scenárista. Ovšem již od roku 1965 byl aktivní jako literát, scenárista a publicista. Je autorem či spoluautorem 25 knih, pěti celovečerních filmů, pěti dokumentárních filmů, dvou televizních inscenací a pěti rozhlasových her.

Je nositelem několika cen za literaturu a scénář.

Co by to bylo, kdyby to byla láska

Román o vzniku románu, situovaný na současný jihomoravský venkov i do Prahy, ztvárňuje s jemným humorem a sarkastickou ironií příběh spisovatele, který se při své tvorbě sblížil s vdanou lékařkou a vzhledem k tomu, že je sám ženat, řeší nelehké citové dilema.

Jan Kostrhun

Co by to bylo,
kdyby to byla láska

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Kostrhun – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-31-4

Obsah

Jan Kostrhun

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Jsme hosté zahrad, odšumíme...

/Sergej Jesenin/

KAPITOLA PRVNÍ

- Normy mravnosti

- Tragédie gynekologa

- Topografie blondýnek

- Jste poctivá v posteli?

- Co by to bylo, kdyby to byla láska

„Blondýny jsou pěkné jenom odsud až potud,“ říkal a ukazoval doktor Polívka, kdykoliv se řeč stočila na všeobecně etické problémy lékařského povolání. Doktoru Polívkovi se dalo věřit, blondýn viděl nepočítané.

„Odsud až potud!“ říkával pan Hrubý, výběrčí elektrického proudu a pojišťovací agent, kdykoliv jeho dcera Milena o chloupeček překročila normy mravnosti, které již po staletí udržovaly chod malebné jihomoravské vesnice Loučky v přijatelných mezích. Překročit normy mravnosti - dle pana Hrubého - k tomu stačilo namalovat si pusu rtěnkou. Co by asi říkal teď, kdyby viděl, že si jeho dcera Milena stahuje kalhotky v pološeru přepychové pracovny s koženými křesly, hlubokými jako menší propasti, a s koženou pohovkou, rozlehlou jako žírná pastvina. Secesní psací stůl, ozdobený Mileninými punčochovými kalhotami, romantická lampa, na stínidle čínské motivy - ozdobeno Mileninou podprsenkou, přes opěradlo židle pro prominentní pacientky Milenina halenka, jediné štěstí, že se Milena již dávno nejmenovala Hrubá, ale Slavíková.

„Odsud až potud!“ řekla si Milena zlostně a roztrhla si kalhotky okovaným podpatkem zelených střevíčků. Vyšňořila se jako na slavnost. „Naposledy“ řekla si a všechno, co jí patřilo, posbírala a nacpala do kabelky. Jenom halenku si oblékla a pečlivě zapnula všechny knoflíčky. Halenka byla zelená jako boty, sukně ostře skořicová, ležérní styl dvacátých let.

Opět si vzpomněla na doktora Polívku a na jeho oblíbené úsloví. Je-li svým povoláním znechucen zedník, může se nakonec stát i ministrem výstavby. Je-li svým povoláním znechucen gynekolog, znamená to osobní tragédii. Doktor Polívka trpěl a pracoval. V nemocnici Březová byl zřejmě už od samotného zahájení provozu, tedy něco přes dvě stě let, a stále jenom obyčejným lékařem na gyndě, ani zástupcem primáře, natožpak primářem. Jmenoval se Rajmund Polívka a nikdo nikdy se neodvážil udělat z toho jména jméno, které se modrými písmeny napíše na bílé sklo dveří. Pacientky si ho nemohly vynachválit, kolegové mu ohleduplně říkali Polívko a on jim zase říkal, že:

„Blondýnky jsou pěkné jenom odsud až potud.“

Říkal a současně ukazoval.

A Milena Slavíková si na něho vzpomněla vždycky při stejné příležitosti, ačkoliv měla vlasy rezaté, až oči přecházely. Jenomže tu barvu si nosila od kadeřnice, což věděl jenom málokdo, a doktor Polívka už teprve ne. K doktoru Polívkovi by Milena nešla ani za zlaté tele, ani za kluka jako buka.

Tři roky!

Tři roky trapných experimentů na Fakultní gynekologicko-porodní klinice:

„Pochopte, že váš dřívější pohlavní život je pro naši diagnózu jedním ze základních momentů!“ - Lékař byl poněkud nervózní a Milena nakonec také. Chápala všechno, samozřejmě to všechno chápala, ale také se styděla. Ještě pořád byla normální.

„Jak často souložíte?“

„Třikrát denně.“

„Nedělejte si srandu!“

Zatrnulo jí. O sekundární sterilitě si přečetla všechno, co jí přišlo pod ruku. Dobře tedy věděla, že nymfomanky někdy nemohou otěhotnět, protože zvýšená činnost folikulárního aparátu utopí jejich tělo v estrogenech.

A když se doktoři dají do hormonů, tak to je konec.

Začala si vést podrobnou evidenci. Nebylo to nic moc, v žádném případě nic, s čím by se mohli dva mladí zdraví lidé chlubit. Mladí a zdraví... Karel měl svoje zdraví v tomto punktu potvrzeno a Milena nakonec také; Johance bylo už šest let, když začaly ty experimenty za účelem dalšího otěhotnění.

„Erekce vašeho muže je v pořádku?... Neejakuluje moc brzy?“

Přišlo i na hormony. Produkce estrogenů a progestogenu, jakož i 17-ketosteroidů vykazovala mírnou disharmonii, jak se nakonec dalo čekat. Když se doktoři dají do hormonů, tak to je konec. Mileně naštěstí jenom povyrostla ňadra, vousy jí rašit nezačaly.

Zklamaly i Františkovy Lázně - suverénní prostředek dřívějších let.

Všechno zklamalo, jenom naděje zůstávala. Naděje a poctivá snaha. Být poctivý i v posteli, to už bylo pro Milenu někdy moc. A pro Karla asi nakonec také.

„Musíte přidat,“ říkal doktor, když mu Milena předkládala záznamy o poctivém snažení. „Bez pacientovy aktivní spolupráce je medicína namydlená, jasné?“

Jasné.

Dokonale jasné.

Tedy přidali.

Dokud září oči mužů, dotud ženy mohou vyzařovat teplo. Zeměkoule je rodu ženského a fyzika také. Říká se tomu láska. Ovšem co by to bylo, kdyby to byla láska, to už vlastně nikoho ani příliš nezajímá.

Otevřely se dveře na půl metru polstrované a přepychová pracovna primáře Melkuse zjasněla odrazem bílé záře gynekologické vyšetřovny.

Milena pomalu a nerada opouštěla přítmí primářovy pracovny. V ordinaci před tím bílým jasem přivřela víčka. Vyškrabala se na gynekologický stůl, nohama se zavěsila do blyštivě chromovaných třmenů. Nadzvedla se v bedrech a skořicovou sukni si vysoukala až přes hlavu. Schovala se pod peřinu jako kdysi dávno, když byla hustá noc a venku hřměly hromy jeden za druhým.

- Černá díra v hlavě

- Lahůdka pro literární kritiky

- Superhvězda v černé díře

Román DRUHÝ PRAMEN DUHY měl být románem o lásce.

A Jan Kubeš byl na tom už tak špatně, že od rána nevypil ani jeden čaj, ani jednu kávu, ale nasadil větší kalibr: dvě tablety fenmetrazinu. První hned po snídani, druhou před hodinou. A nic. Jenom se potil jako kůň a v prstech měl třas alkoholika a v hlavě černou díru. Kdyby byl astronomem, možná by mu bylo prima, obešel by se bez vesmíru.

Svinstvo je to, řekl si a pak ještě jednou, aby vůbec pochopil, co si řekl.

Vždyť to do sebe můžu cpát místo prášků na spaní, řekl si a také tuhle větu si musel ještě jednou zopakovat.

Třeba to ještě zabere... Třeba to ještě zabere...

A fenmetrák opravdu zabral. Černá díra v hlavě sice zůstala, ale to nebylo na překážku. Dobrý zvyk ničit špatně napsané stránky byl v Kubešovi tak zakořeněn, že mohl i bez bolestného přemýšlení vstát a přenést odpadkový koš k psacímu stolu.

Stránky by se lépe trhaly, kdyby člověk věděl, že se mu podaří napsat lepší. Co Jan Kubeš nadrásal za pět měsíců, zlikvidoval během patnácti minut. Bylo toho sotva čtvrt koše. Oprášil si ruce jako pekař po šichtě. Každého potěší, když mu jde práce pěkně od ruky. Začátek románu, to už byla jeho parketa. Titulní stránku nečísloval. Napsal na ni:

JAN KUBEŠ:

DRUHÝ PRAMEN DUHY

Na následující stránce bylo moto z ANNY KARENINOVÉ:

VŠECHNY ŠŤASTNÉ RODINY JSOU SI PODOBNY, KAŽDÁ NEŠŤASTNÁ RODINA JE NEŠŤASTNA PO SVÉM

Lev NikolajevičTolstoj

A třetí stránku, také ještě nečíslovanou, nosil v hlavě již dva roky, superhvězdu v černé díře:

JEVÍ SE, ŽE ČAS POMALU OHLAZUJE ROZDÍLY MEZI ŠTĚSTÍM A NEŠTĚSTÍM - POKUD OVŠEM POMINEME OPRAVDOVÉ ŠTĚSTÍ A OPRAVDOVÉ NEŠTĚSTÍ, PŘETRVÁVAJÍCÍ VĚKY NEDOTČENO ČASEM ANI VŮLÍ ČLOVĚKA - A JSOU SI STÁLE PODOBNĚJŠÍ RODINY ŠŤASTNÉ S NEŠŤASTNÝMI.

SOUDÍM, ŽE VŠECHNY ŠŤASTNÉ I NEŠŤASTNÉ RODINY JSOU SI PODOBNY, JAKO SE JEDNA DRUHÉ PODOBAJÍ DVĚ DLANĚ JEDNOHO TĚLA.

Lahůdka pro kritiky.

Jsem pablb, řekl si Jan Kubeš, ačkoliv se o něm všeobecně tvrdilo, že je spisovatel.

Záměr Jana Kubeše byl prostý. - Hodlal polemizovat s Lvem Nikolajevičem Tolstým.

Jsem pablb.

A pablby nic neomlouvá.

- Kozlíci a Culíci

- Nová koncepce

- Chlapeček nebo holčička?

- Prázdná garáž

Vedle vesnice jménem Loučky leží město, které se jmenuje Podolín a vypadá jako vesnice. Těm z Louček říkají na jižní Moravě Kozlíci a těm z Podolína Culíci. Kozlíci pěstují vinnou révu a meruňky, Culíci salát a rajčata, a když se hraje mistrovské utkání v kopané, praskají kosti. Fotbal je na venkově jediná příležitost pro jednu dědinu, aby té druhé dala najevo, co si o ní myslí.

Vše ostatní je podrobně vylháno v turistických průvodcích.

Žákům IV. A třídy ZDŠ v Podolíně skončilo vyučování jako každou jinou středu o půl jedné. Byli prvním ročníkem nové soustavy školní výuky, ale nesli to statečně. První vyučovací hodinu psali kontrolní práci z matematiky, která dopadla naprosto katastrofálně. Devět pětek, sedm čtyřek, čtyři trojky a dvě jedničky. IV. A třídu ZDŠ v Podolíně postihla nejen nová soustava školní výuky, nová koncepce, jak se říkalo s trochou vyděšeného opovržení, ale ještě navíc mateřská dovolená učitelky, v důsledku které ředitel provedl několikanásobnou rošádu, čehož výsledkem bylo, že od 1. února žáci IV. A ZDŠ v Podolíně najeli na poněkud náročnější systém výuky obvyklý na měšťankách. Co hodina, to nový učitel. Žákům IV. A třídy ZDŠ v Podolíně ještě nebylo ani deset let.

K obědu měli fazolovou polévku, fazoli na kyselo a půl párku.

Jednu ze dvou jedniček z kontrolní matematické práce dostal žák Jan Kubeš. Měl tmavohnědé oči, drobnou jemnou tvářičku a husté dlouhé vlasy, takže si ho často někdo spletl s holčičkou, což Jana Kubeše bavilo a rozveselovalo.

Aby byl vidět nad pultem výdejního okénka, musel si stoupnout na špičky.

„Fazule míň než málo a dva párky,“ přál si s upřímností vlastní jeho věku.

Kuchařka mu plácla na talířek dvě naběračky fazole a půlku párku jako palec nemluvněte, její starý měl párky taky rád a břicho jako sud.

Slastně nasycen se Jeník loudal na dvouhodinovku pohybové výchovy. Děti se na každý nácvik spartakiádní skladby upřímně těší a velmi jim jde k duhu, říkali v rádiu, Jeník rádio zásadně neposlouchal a o spartakiádě si myslel svoje. Hrál za přípravku fotbal na postu pravé zálohy, na zádech měl číslo šest a na rukávě nosil kapitánskou pásku. V sobotu natrhli v hale Kozlíky z Louček potupným poměrem sedm ku dvěma.

Jeník šel tak, aby nemusel projít kolem školky. Ještě neuměl pořádně lhát, a kdyby se přiznal, že neobědval, dostal by k pohlavku ještě půlhodinové kázání od mámy a toho by se stejně nenajedl.

„Proč nepočkáš?“ Vlastík zadýchaně supěl.

„Nemohl jsem čuchat ten fazulový smrad,“ řekl Jeník a dál šli spolu.

Vlastíka bez Jeníka a Jeníka bez Vlastíka bylo vidět jenom málokdy.

Kolem si to přefrčel po silnici polský fiat barvy slonové kosti.

„Takové auto taky máme,“ řekl Jeník.

„Jak můžete mít takové auto, když je vaše garáž pořád prázdná?“

Vlastík byl Jeníkovým věčným a věčně v pravou chvíli souhlasícím oponentem.

„Říkám ti přece, že takové auto máme taky!“ vykřikl Jeník rozhořčeně.

„Tak jo,“ řekl Vlastík.

„Jenomže má značku BVA-54-54.“

„Jasně,“ kývl Vlastík. „Myslíš, že to nevím?“

- Sokrates měl jiný názor

- Nesouměrná magistra

- Úkoly jsou tvrdé, my budeme stejní

- Mezi lidmi se toho napovídá

- Inženýr, a neví, kolik je 2 a 2

- Hlavně nespadnout do kanalizačních vod

- Musíme to učesat, tak to ostříháme

Okresním městem vesnice Loučky a města, které se jmenuje Podolín a vypadá jako vesnice, je Březová.

Březová je podivné město. Aby třeba například prvomájový průvod mohl jít odněkud někam, musí chodit kolem dokola.

V průčelí sličného Lípového náměstí ční secesní radnice a naproti pošta, stará barabizna průběžně překopávaná, vedle radnice dva renesanční domy z konce 16. století, na jednom konci náměstí morový sloup a na druhém kašna a tam, kde stál kdysi kostel sv. Václava s pozdně gotickou dvoulodní síní, ale zase ne tak kdysi, aby si to ještě všichni nepamatovali, tak tam se zelená a pestří parčík a v tom parčíku nikdo nemůže přehlédnout nahnědlý záhon ve tvaru půlměsíce, na němž je stále něco aktuálního vysázeno, jenom teď v únoru nic.

Ale aspoň nějaký užitek, kromě několika diplomů, přineslo zboření kostela s pozdně gotickou dvoulodní síní, nad níž tenkrát pan profesor Štech tak hořce zaplakal, je sice pravda, že nejdříve spadla kostelní věž a teprve potom buldozery převálcovaly zbytek, ale je také pravda, že věž padala již dlouho, předlouho a těsně vedle ní duněly nákladní vozy po trase E-15 a nejvíce duněly takové pěkné červené z Rakouska s osmdesáti kubíky dřeva z lužních lesů na vleku a stejně duněly takové pěkné zelené ze Švédská s devadesáti kubíky dřeva na vleku. Duněly, duněly a věž se chvěla a pořád se nakláněla, z jedné strany toužebným přáním podepírána, z druhé strany toužebným přáním postrkována, nedala si říct a nedala, až nakonec spadla. Svalila se na těch nenahraditelných dvacet metrů trasy E-15 a rázem se jezdilo jinudy. Pan profesor Štech přiletěl letadlem, ale to už bylo pozdě, to už bylo zase o jeden kostel méně a o jednu čárku ve výkazu více. je ovšem pravda, že nejdříve spadla kostelní věž.

Věc se totiž má tak - řekl Sokrates Faidrosovi v Platónových Dialozích o kráse - je třeba mít odvahu říci pravdu a to zejména tehdy, když se mluví o pravdě.

Ale kdo by si dnes lámal hlavu Sokratem či Platónem. Kdoví jak to tenkrát bylo.

Také inženýr Karel Slavík měl docela jiné starosti. Díval se oknem z prvního patra na Lípové náměstí a viděl tam jednu z holiček neboli kadeřnic, jak se souká do své červené škodovky 120 GLS. Protože kadeřnice byla nejen novopečenou řidičkou, ale také novopečenou majitelkou nejskvělejšího vozu ve střední Evropě, jak tvrdily reklamní stránky v Zemědělských novinách, byla to podívaná velmi zajímavá. Kadeřnice se soukala za volant hlavou napřed, a protože měřila zhruba sto devadesát centimetrů, neustále někde vázla. V bílém plášti to byla velmi ztepilá žena, vlasy až po pás, ale bez pláště vypadala trošku nesouměrně, asi jako když na kuchyňské židli stojí šálek z čínského porcelánu. V této chvíli byl ten šálek v autě a židle na náměstí, a všelijak se kroutila.

„Takhle to dál nejde, soudruhu,“ říkal inženýru Karlu Slavíkovi hlas v telefonním sluchátku, hlas, který patřil předsedovi JZD Rozkvět se sídlem v Zahrádkách. „Úkoly jsou nám stanoveny tvrdě, a my jsme tedy nuceni stejně tvrdě postupovat proti vám. Vaší povinností je poskytovat biologické služby, ale to, co nám poskytujete, to jsou leda biologické pšouky. Se čtvrtinovýma redama nemůžu dojit tři tisíce osm set litrů, to dá rozum!“

„Podívejte se, soudruhu předsedo, já se v žádném případě nechci chlubit, ale celkem oprávněně se domnívám, že o užitkovosti jednotlivých plemen skotu nemá nikdo dokonalejší přehled než my“

Magistra odjela přískokem a inženýr Karel Slavík čekal, co na něho zařve předseda JZD Rozkvět se sídlem v Zahrádkách. S tím předsedou byl téměř každý rozhovor svátkem.

„Tak proč nám, sakra, sabotujete zvyšování výroby mléka? Proč nám nedáte černé býky?!“

„Protože garantujeme hospodářským i stranickým orgánům naplnění koncepčních záměrů. Protože skot nechováme jenom kvůli mléku, ale také kvůli masu. A protože po vás nechceme, abyste zvyšovali výrobu mléka, ale abyste zvyšovali výrobu hovězího masa při zachování stávající mléčné užitkovosti.“

„Maso, maso! Já dostávám každý týden po šlapkách kvůli mléku! Pro mě je problémem číslo jedna mléko! Pro mě je problém mléko problémem politickým, soudruhu!“

„Mohu vám poradit jenom jedno, soudruhu předsedo. - Napřete svoji energii na důsledné prosazení požadavků koncepce a směrujte se na výrobu hovězího masa. Koncepce je schválena nejvyššími místy a zbývá jenom taková maličkost - realizovat ji v praxi.“

„Příteli, víte, jak se říká lidem, kteří bojují proti větrným mlýnům?... Víte, kolik já už jsem zažil koncepcí?... Víte, co já udělám? - Vykašlu se na vás a najdu si schůdnější cestu.“

Inženýr Karel Slavík souhlasně přikývl.

„Čest práci,“ vyštěkl předseda jedovatě.

„Na shledanou,“ řekl inženýr Karel Slavík hlasem člověka zvyklého jednat se stranami v nepříjemných záležitostech. Pak si povzdechl. Čím dál více ho zmáhalo, že s ním představitelé zemědělských závodů jednali jako s blbcem, který neví, kolik jsou dvě a dvě. Vysokou školu vystudoval s červeným diplomem a všechny kursy specializované na plemenářskou práci absolvoval s výtečným prospěchem. Měl k dispozici perfektní údaje, poskytované počítačem, zásobovaným obvodními plemenářskými zootechniky. Perfektní údaje, metráky údajů o všem, co se týkalo užitkovosti skotu a kontroly dědičnosti a plemenných býků, měl k dispozici banku se zmrazenými inseminačními dávkami, měl zkrátka a dobře k dispozici všechno, co potřeboval, aby svoji práci mohl dobře vykonávat. Pracoval na STŘEDISKU SPECIALIZOVANÝCH SLUŽEB ve funkci samostatného konzulenta a byl zodpovědný za optimální provoz velkokapacitních stájí s velkovýrobními technologiemi, za užitkové a zušlechťovací křížení skotu a za vypracování a neustálé upřesňování koncepce rozvoje chovu skotu na okrese Březová do roku 1990. Přitom měl hlas pouze poradní. Funkci samostatného konzulenta vykonával pět let a před tím pracoval pět let v terénu jako obvodní plemenářský zootechnik STŘEDISKA SPECIALIZOVANÝCH SLUŽEB v Březové. Provandroval celý okres a o zemědělských závodech věděl téměř všechno, co se vědět smělo a mnohdy i nesmělo. Jediný závěr, k němuž za těch deset let přišel, mu práci příliš neusnadňoval: Neustále přibývalo věcí, které se vědět nesměly, a ze čtyřiadvaceti zemědělských závodů si čím dál víc dělal každý, co chtěl a na co mu stačily tajné, žádnou reformou nepostižitelné reprezentační fondy. „Schůdnější cesta“ předsedy JZD Rozkvět se sídlem v Zahrádkách byla vskutku cestou nejschůdnější.

Inženýr Karel Slavík někdy myslel na dobu, která sice nastat nemusí, ale také může, a on bude z titulu své mizerně placené funkce (2550,- plus symbolické prémie a podíly) popohnán k zodpovědnosti za nejschůdnější cesty obratných mužů, ceněných od čtyř a půl tisíce výše plus prémie a podíly. V takových chvílích dostával chuť na koňak.

Nicméně si uvařil pouhou černou kávu a přikousl cigaretu.

Posléze byl povolán vedoucím střediska, inženýrem Albertem Čípkem, k audienci. Byli stejně staří a docela si rozuměli. Přesněji řečeno byl to právě ing. Čípek, který ing. Slavíkovi činil práci aspoň trochu snesitelnou. Nebýt ing. Čípka, byl byl ing. Slavík už dávno někde jinde, s největší pravděpodobností na čističce kanalizačních vod v Loučkách jako pomocný dělník s platem o dobrou polovinu vyšším a pracovní dobou o dobrou polovinu kratší a prakticky s jedinou starostí: Nespadnout do kanalizačních vod.

„Neprošlo to,“ řekl vedoucí střediska, inženýr Albert Čípek.

Inženýr Karel Slavík zaostřil zrak. Na stole ležela jeho ZPRÁVA O VÝSLEDCÍCH PROVOZU VELKOKAPACITNÍCH STÁJÍ V ROCE 1979, zpráva s návrhy na způsoby odstranění konstatovaných nedostatků.

„Musíme to učesat.“

„Tak to učešeme,“ přikývl inženýr Slavík pochmurně a zasunul složku pod paži.

Ale nejdříve půjdu k holiči, rozhodl se vzpurně. A šel. Stoupal po mramorovém schodišti Domu služeb, nos měl plný smuteční vůně z květinářství v přízemí a říkal si, že nejlepší ze všeho je na všechno se vykašlat. Na všechno se vykašlat!

Nebyl to holič, ale holička jako učnice na zlou babku kořenářku, a inženýr Slavík, jak byl v ráži, poručil si jarní střih. Za deset minut se z něho stal trošku sešlejší branec s obrovskýma ušima a vystrčeným nosem.

Tak tohle se mi povedlo, říkal si inženýr Karel Slavík, když si na toaletě střediska stoupal na špičky a prohlížel se v zrcadle.

Opravdu byl téměř dokonalý, když se vezme do úvahy, že mu jenom málokdo z těch, s nimiž si tykal, řekl Karle. Kromě jeho ženy mu všichni říkali Karolku.

- Králík jako tygr

- Meteorolog na cestách

- Ve vlacích, se povaluje spousta zimníků

- Když člověk spí, nikomu nevadí

- Rodiče nejsou žádnou překážkou

- Vlaky sice jezdily, ale výpravčí zmizel

Romaně bylo šestnáct a dva měsíce. Základní devítiletou školu vyšla v osmičce a teď prospívala, jakož i občas plavala ve druhém ročníku gymnázia v Březové. V Kašvicích čekala na vlak do Podolína. Cestovat z Podolína do Březové, to bylo složitější než cesta na Měsíc. A trvalo to stejně dlouho, zvláště pak ve středu, kdy měli až do půl páté tělocvik.

Nebyla v čekárně sama. Na toho dědka sj už dávno zvykla. Ten projezdil ve vlacích celé dny a noci. Jestli neměl kde bydlet, nebo co? Jezdil tam a jezdil zpátky, Březová, Kašvice, Praha, Žiar nad Hronom, Veselí nad Lužnicí, stále měl čerstvé zprávy, kde prší nebo sněží, kde jsou hodní lidi a kde prevíti.

Občas za Romanou přišel, jako občas přišel téměř za každým, kdo se na kašvickém nádraží aspoň jednou vyskytl.

„Nemáš korunu? Až dostanu důchod, tak ti vrátím dvě.“

Nevrátil jí nikdy nic, ale Romana mu tu korunu vždycky věnovala.

„Co když vás zavřou, když pořád jezdíte načerno?“

„Aspoň budu v teple,“ říkal v zimě.

„Aspoň budu v chládku,“ říkal v létě.

Teď spal, přilepený na studená kamna, zasunutý do zimníku švestkové barvy jako jezevec do nory. Ten zimník byl tak světácký a tak zánovní, že bylo téměř vyloučeno, aby k němu děda přišel poctivým způsobem. Stačilo jenom se podívat na jeho tvář mouřenína se čtrnáctidenním strništěm, a bylo hned jasné, že zimník našel někde ve vlaku. Takový ten děda byl. Nikdy nikdo ho neviděl oholeného, ale na druhé straně měl zase tváře obrostlé stále stejně vysokými štětinami. Prostě podivné. Ze všeho nejraději si v čekárnách a ve vlacích dopřával tvarůžky. Ale nyní jenom spal a nikomu nevadil.

To ti dva v rohu na lavici pod oknem, to byla jiná káva. Ti Romanu znervózňovali a bránili jí v soustředění. Borec ze čtvrťáku a holka z I. B. Krásný Robertek a potrhlá Vlastička. Vyzáblá a věčně ušmudlaná, drzá až to bolelo, kradla v samoobsluze a propadala ze tří předmětů. Trojka z mravů, tři flastry a ještě krade a ještě se camrá. Prý nejkrásnější holka z gymplu!

Romana ji měla ráda jako kudlu v zádech.

A Robertek se jí jednou vnucoval cestou na vlak z disko-kok- tejlu tancmajstra Saši Bartáka.

„Dej si odchod a neotravuj!“ radila mu Romana vztekle. V tom vlaku seděl vždycky někdo z Podolína. Vždycky nejméně sto lidí tam zíralo. Končily odpolední směny.

„Pojedu s tebou, buď klidná. Přespím u vás na nádraží.“

„Na nádraží mě čeká máma. Tak odprejskni!“

„Tvoje máma? ... To pro mě není žádná překážka.“

Prostě Robertek. Kudrnatý a krásný a vysoký a elegantně kouřící, ale praštěný. Přes hlavu šibnutý do cvočků. Romana ho zapudila celkem snadno. A ve vlaku tenkrát seděla i Vlastička.

„Frajer, co?“ řekla Romaně. „Tak ber, dokud dávám,“ řekla, a kdyby byly slzy krev, do minuty by vykrvácela.

Teď se k ní Robertek vinul jako ve filmu a Vlastičce se slastně překulovaly oči. Určitě představení právě pro mě, říkala si Romana a silně ji ti dva znervózňovali. Skoro se na to nemohla ani dívat, jak Robertek Vlastičku osahával a olizoval a kousal do ucha a překlápěl přes opěradlo lavice. Potřeboval by něčím bacit po hlavě. Jenomže kalkulačky by na to bylo škoda. A zítra bude Vlastička kraftat, že je určitě v tom.

Ten výpravčí, se kterým se Romana vždycky tak bezva bavila, když čekala na vlak, mnohdy i na dva, tak ten už se na nádraží v Kašvicích dlouho neobjevil. Tak dlouho, že to až vypadalo, jako kdyby ho někam přeložili.

Měl černý plnovous a kouřil dýmku. A když dýmku vyklepal, byla v té krásné hlavičce tma jako teď venku.

Smutná, smutná tma.

Že by Romana byla zamilovaná, to ji nikdy ani nenapadlo. Ale kdyby tady ten výpravčí byl, a nemusel by vůbec být právě tady, stačilo by, aby byl nablízku, aby Romana věděla, kde je, určitě by se cítila mnohem lépe. Možná by se dokonce cítila docela dobře.

Ale nevěděla o něm vůbec nic. Vlastně věděla, že tady není. Zmizel.

A venku byla smutná, smutná tma.

Smutná a vlezlá. Ani za mák se nepodobala vnitřku hlavičky vykouřené dýmky.

- Za přítele se nikdo stydět nemusí

- S erotickými úspěchy se nechodí na trh

- Salámy z krámu „U čtyř stehen“ měly divnou barvu

- Vinohradům se v každém před jaří stínají hlavy

Pokud kvetly v truhlících na zábradlí lodžie petúnie, jejichž stonky přepadaly do ulice pod tíhou fialových, bílých, červených i mourovatých květů, jevil se pohled z okna jídelny na svět příjemnější a laskavější, nadějnější. Čas rozkvetlých petúnií byl však ještě daleko. V polovině února kvetou jenom představy.

Na protější straně ulice si paní Laubová vedla na noc přítele. Paní Laubová byla hezká žena, to se jí nedalo upřít, ale špinavé kalhotky prý házela jednoduše pod postel, ale to na ní zase nebylo vidět, a její přítel byl vysoký a pružný chlap. Drželi se za ruce, černé vlasy jim svítily a šli vláčnými, sebejistými kroky. Věděli, co je čeká, a nijak se tím netajili, nijak se za to nestyděli.

Přítel paní Laubové byl hoch sotva pětadvacetiletý, takže ten se mohl dívat zpříma, když si vedl do postele takovou ženu. Ale paní Laubové bylo třicet a podle obecného názoru se měla raději starat o své dvě děti, případně i o manžela, kdyby jí chvilka vybyla, než demonstrovat na ulici svoje erotické úspěchy a zdravě ženskou píli.

Pan Laub kutal uhlí kdesi v ostravském revíru a poslední dobu raději ani moc nejezdil domů, paní Laubová se bavila jako kantýnská v ubytovnách světoběžníků budujících dálnici, kam prozíravě přešla z prodejny potravin právě na rohu této ulice. Že ta prodejna potravin byla všeobecně známá jako krám „U čtyř stehen,“ nebylo ani náhodou, ani nedopatřením. Dvě dámy krasavice tam prodávaly salám barvy převážně zelené a tři dny starý chleba a po tvarůžkách lezly mouchy tak dlouho, dokud nechcíply. Co tam šoféři vlastně kupovali, že se ještě neotrávili, to bůh suď. Markéta raději chodila nakupovat na druhou stranu Podolína.

A paní Laubová nakupovala ve své kantýně, a proto si uměla vybrat vždycky čerstvé zboží.

Ten obchod s potravinami zůstal krámem „U čtyř stehen“ i po odchodu paní Laubové, neboť stehen je pořád všude dost.

V Markétě se vzedmula prudká zlost, podobná nenávistné zášti, do očí se jí bolestně vedraly slzy. Na pohovce v kuchyni pod oknem ji čekala hromada prádla, na stole mrkalo červené oko v černé rukojeti bílé žehličky.

Z kuchyně bylo vidět do polí a do zahrad. Rostly tam tři červené činžáky, švestky a meruňky chřestily promrzlými větvemi, zelenala se tam ozimá pšenice a občas se tam zatoulali zajíci a bažanti.

Vinohrady byly smutné a nahé, stydlivě pokroucené, schoulené v bolestném očekávání stínání hlav, které ve vinicích vždycky předchází jaru a teplu a rozkvetlým stromům.

V každém předjaří musí každá vinice téměř zemřít, aby opět přinesla úrodu.

Soused se již do toho dal. Komu není známý smysl jarního řezu vinice, ten by si asi řekl, že se ten člověk zbláznil. Nůžkami a pilkou odstranil celou bohatou korunu révové hlavy, až zůstal jenom krátký kmínek se zjizvenou pěstí na vrcholu a z té pěsti vyčítavě trčel jeden krátký proutek.

Markéta sice neznala smysl jarního řezu vinice, ale věděla, že se to tak dělá, že se to tak musí udělat.

V zahradě tohoto domu byl také vinohrad. Zanedbaný až hrůza, protože se ho lidská ruka nedotkla jeden celý rok. A kdo bude vinařem letos, to věděly jenom hvězdy na obloze a ptáci ve vzduchu a ryby ve vodách a krtci v zemi.

- Nestárnoucí televizní úsměv

- Seznámili se v kině, poznali se v posteli

- Na nervy je nejlepší jízdní kolo

- Vypumpujeme mu žaludek

- Půjdete s námi, občane

- Doktorky mají zvláštní šmrnc

Dobré rozpoložení mysli Milady Cetkovské, nebo když ji v posteli něha zaplavila až po špičku nosu, se projevovalo tím, že Janu Kubešovi říkala Johanýsku. Zvykl si na to poměrně snadno, neboť co žil, pořád bylo všechno jinak, než by si přál. Zřejmě to byla jedna z biologických zákonitostí živé hmoty.

Jsou lidé, kteří na konci věty poklesnou hlasem. A jsou lidé, kteří se na konci věty usmějí. Zářivě, nostalgicky, smutně, posmutněle, přísně, káravě, jakkoliv. Milada Cetkovská patřila k těm druhým.

Jsou lidé, které úsměv potěší. A jsou lidé, kterým úsměv leze na nervy. Před takovými patnácti léty se Kubešovi úsměv Milady Cetkovské velice líbil. V televizi. Zatímco úsměv se nezměnil, Kubeš ano. Přinejmenším o patnáct let zestárnul. A Milada Cetkovská samozřejmě také, jenomže k nestárnoucímu úsměvu patří nestárnoucí žena a v tom asi byla ta největší potíž.

Seznámili se na premiéře filmu PRÁZDNINY podle Kubešova scénáře a poznali se v posteli a všechno vypadalo tak naprosto bezvadně, že se Kubeš i s psacím strojem přestěhoval z Malé Strany na Novodvorskou, z romantického sice, ale poněkud vlhkého a příšerně studeného sklepního bytu do lepenkové krabice s elektrickým vedením taženým po stěnách.

„Johanýsku, jak jsi na tom?“ ozvalo se z chodby.

Kubeš se nadechl jako lovec perlorodek. Nesnášel halasné loučení, nesnášel halasné vítání. Asi byl blázen, protože pořád něco nesnášel. Nebo jel po špatných kolejích, příliš úzkých nebo příliš širokých pro jeho vozovou soupravu, taženou lokomotivou ještě z doby c. a k. Chtěl a potřeboval jenom klid, vlídné plynutí času na nedělním korzu parkem při zahradním koncertu.

Tak proč se pořád do něčeho hrneš, chlapče?

Já se do něčeho hrnu?!.... Já su chlapec?!

„Jak bych na tom byl... Špatně su na tom.“

Milada Cetkovská se téměř nikdy nevrátila domů sama. Tentokrát si přivedla Doru. Dora měla nesmírně složité, pro Kubeše naprosto nezapamatovatelné příjmení a pracovala v poradně pro rozervané tvůrčí pracovníky jako psycholožka nebo psychiatryně, prostě doktorka. Co do věhlasu byla Dora hned za doktorem s pěti „ť“ za bezkonkurenčně výmluvným doktorem Otto Bratterem. Co jí chybělo na věhlasu, vyvažovala osobním půvabem.

„Tak se na něho podívej, Doro…“ Milada si povzdechla.

Seděly na pohovce a dívaly se na Kubeše. Dora zamyšleně pokyvovala krásnou hlavou. „Vypadá výborně,“ řekla.

„To vidím,“ usmála se Milada. „Ale nejde mu to,“ usmála se.

„Po fenmetráku musím něco vymyslet i já. Disertační práci jsem napsala z takových souvětí, že komise žasla.“ Tentokrát se usmála i Dora.

„Ale on není na souvětí, proboha!“ usmála se Milada. „On je spíš na akce,“ usmála se. „Táhnout příběh!“ usmála se.

Kubeš se také usmál. Vybavila se mu klasická scéna z Osudů dobrého vojáka Švejka.

„Musíš mu dát něco jiného,“ usmála se Milada.

„Vyloučeno!“ vzepřela se Dora energicky.

„Jak - vyloučeno?“ usmála se Milada vyjeveně.

„Neptej se tak hloupě.“

„Hloupě?“ opakovala Milada s nechápavým úsměvem.

Kubeš rozuměl doktorce Doře v rámci svého vzdělání strojního inženýra docela dobře. Přesto se jako téma vědecké konference necítil příliš dobře. Nejraději by vzal něco do ruky a praštil s tím o zem.

„Už ten fenmetrák je víc, než je pro něho zdrávo. Lépe by mu prospělo jízdní kolo a rybářské pruty.“

Bez jízdního kola by se nyní Kubeš docela obešel, ale rybářské pruty by si dal líbit. V Podolíně jich měl pět. Dva teleskopické šejkspíry, dva pruty na dravce a jeden na vláčení.

„Kolo a rybářské pruty...“ usmála se Milada opovržlivě. „Koupím mu třeba rybník a velodrom,“ usmála se dojatě. „Ale on musí psát,“ usmála se vyčítavě. „A nemůže,“ usmála se smutně.

„Tak ať nepíše!“ odsekla Dora. „To mu také jenom prospěje a svět se nezboří. Za rok toho napíše dvakrát tolik.“

Kubešovi se líbilo, jak je Doře všechno jasné. Bylo jí to stejně jasné jako jemu, jenomže on se zatvrzele bránil nezvratně jasné skutečnosti akceptovat.

„A co znamená tady tohle?“ Dora bystře hrábla do koše u psacího stolu a vytáhla prázdnou tubu fenmetrazinu.

„Jene...!“ usmála se Milada zděšeně.

„Odpovězte, slyšíte?!“ vykřikla Dora. Zřejmě se už viděla, jak odevzdává vysokoškolský diplom.

Kubeš byl rád, že může konečně něco povědět. Trhněte si nohou, dámy - měl na jazyku. Tlakový hrnec potřebuje nejen pevné stěny, ale také pojistný ventil.

„Spláchl jsem to do záchodu,“ řekl vychovaně.

„Opravdu?“ Dora přistoupila ke Kubešovi, uchopila ho za zápěstí a počítala mu tep.

Kubeš vztekle škubl rukou. „Rád přijdu do vaší ordinace...!“

Chvíle byla jako vymalovaná. Situace byla prekérní. Kubeš ty prášky sice opravdu mohl spláchnout, ale také je mohl sníst.

Milada seděla strnule a bez života, Dora se přísně mračila.

„Nedívejte se tak na mě!“ zavrčel Kubeš výhrůžně.

„Pojedeme k nám a pro jistotu mu vypumpujeme žaludek,“ řekla Dora. „Službu má Bořek, to bude v pořádku.“

„Vypumpujte žaludek jedna druhé.“ Kubeš se ušklíbl a napsal tu svůdnou větu na čistý list papíru, natočený již od dopoledne v psacím stroji. Byla to opravdu pěkná věta. Vstal a šel k malému baru. Rozmýšlel se, na co má chuť. Měl chuť na deci červeného z vlastního sklepu. Stejně mi tam všechno víno už dávno zkysalo a zoctovatělo a chytilo hnědý zákal a sirku a smrdí myšinou a je dobré leda do kanálu pro potkany, řekl si a nalil do široké broušené sklenice bílý kubánský rum.

„Nenapijete se se mnou?“

„Tak dost!“ křikla Milada a neusmála se. „My jsme ti chtěly pomoci a ty...“

„Ty jsi mu chtěla pomoci!“ ozvala se Dora rázně.

„Nemohla jsem se na tebe dívat, jak se trápíš!“ Milada opravdu končila věty jako každý obyčejný smrtelník. „A teď půjdeme kvůli tobě z ostudy do ostudy! Okamžitě tu sklenici polož a pojedeš s námi! Rozumíš?! Okamžitě!“

„Zamkni dveře, zavolám ambulanci,“ řekla Dora. Na rozdíl od Milady vypadala klidně a rozhodně, a v mezích situace i nad věcí. Zkrátka a dobře - doktorka.

Doktorky mají zvláštní šmrnc, napadlo Kubeše. A chlap má před nimi vždycky trochu respekt, zvláště když jsou obrněny bílým pláštěm. Ale ta bílá barva zároveň přitahuje. Je to každopádně ta nejerotičtější barva svrchního oblečení.

„Obsazeno,“ sykla Dora nahněvaně a odložila telefonní sluchátko. „Bořek žvaní se Svatavou…“

Milada tiskla v křečovitě sevřené pěsti klíč od bytu.

Kubeše již jednou do blázince vezli. A když si teď na tu chvíli vzpomněl, žíznivým douškem vyprázdnil krásnou broušenou sklenici v dlani.

„Mám lepší nápad, dámy.“

„Měla jsem tě ráda,“ vzlykla Milada. „Milovala jsem tě, jako ještě nikoho,“ vyčítala uplakaně. A nechápavě se dívala na toho živého, jehož ztrátu již oplakávala.

Takovou větu Kubeš slyšel již mnohokrát. A vždycky v gramatickém čase minulém. Ženy asi vědí, co je to láska, co znamená to slovo milovat. Milovat, mít, chtít - nejsou to synonyma? Náhodou? Kubeš přiklopil psací stroj víkem kufříkového pouzdra, ze dvou stran zatáhl zdrhovadla, ze skříně vyňal ten svůj parádní kufr na daleké i jiné cesty a na všechno, co v něm již bylo, přihodil tříčtvrteční zelený kabát s teplou vložkou, zacvakl dva zámky a pomalu odcházel, aby si nemusel myslet, až si někdy vzpomene, že utíkal. V pravé ruce kufr, v levé ruce kufříkový psací stroj. Mezi dveřmi se ohlédl.

Milada stála jako socha trpící matky, Dora ji oběma rukama svírala kolem pasu.

„Věřte mi, že až budu chtít, vyhledám si lékařskou pomoc sám... Na shledanou!“

Odemkl si svým „vlastním“ klíčem, nechal ho trčet v zámku a opatrně za sebou zaklapl dveře.

Auto stálo na parkovišti hned před domem. Kubeš nastartoval motor, sepjal ruce a vyvrátil hlavu vzhůru, jako k nebi. „Pane bože, dej, ať mě nechytnou policajti,“ poprosil vroucně a odpálil jako blesk. „Vždyť víš, že nikdy nepiju, když mám řídit auto,“ rozmlouval pokorně s Všemohoucím, „ale tentokrát jsem namouduši nepočítal s tím, že dnes večer ještě někam pojedu.“

Bylo mu vyhověno.

Sjel na Pankrác a zaparkoval na odstaveném tramvajovém tělese blízko stanice Mládežnická. Byla to velmi výhodná strategická poloha i pro případ, že by snad jeho auto někdo hledal. Že ho Milada Cetkovská hledat bude, to považoval za reálný předpoklad. Metrem bylo do jeho bytu na Malé Straně dvacet minut.

Do jeho bytu...! Nicméně když za sebou zamkl dveře a zatemnil jediné okénko pod stropem, nemohlo se mu již vůbec nic stát. Zažehl oheň v naftových kamnech a přitáhl si k nim starobylé houpací křeslo, pak zavřel oči a pohodlně a s úlevou si natáhl nohy.

- Večerní ženské duo

- Rozumí tomu jako koza petrželí

- Miluje dva kluky a o třetím mluví v posteli

- Ryba potřebuje čas

- Nazdar, krokodýle

Jeník otálel s čištěním zubů tak dlouho, až nastalo pravidelné večerní představení a na jeho zuby se zapomnělo. K čištění zubů nějak nenašel ten správně nadšený poměr ani za devět a půl roku života, což se dalo říci i o mytí všeobecně.

Ale v něčem člověk musí ustoupit.

Viklaly se mu čtyři zuby, z nichž dva visely na vlásku. Ale nebylo nikoho, kdo by mu je vytrhl a sám se do toho bál pustit. Nakonec to spraví rohlík, to už měl vyzkoušené. A bylo lepší vylomit si zub do rohlíku, než nechat se obcházet lamentující a vzdychající mámou s čistým kapesníkem v třesoucích se prstech. Stejně nikdy nezapáčila tak, aby zub opravdu vytrhla.

A Romana si neuměla ani ostříhat nehty.

Romana byla levák, psát ji naučili pravou rukou, takže měla zcela zákonitě obě ruce levé.

„To mně v noci upadne,“ kníkala a ukazovákem bimbala natáčkou na spánku.

„Auuu, to bolí!“ ječela za dvě vteřiny. „Trháš mi vlasy!“

„Nechceš si to udělat sama?!“ křikla máma.

„Určitě bych si to natočila lip!“

Co natáčka, to pronikavý dvojhlas. A bylo těch natáček devět. Tři vlevo, tři vpravo a tři vzadu.

„Dobrou noc,“ špitl Jeník a vytratil se jako pára.

Po natáčkách přijde na řadu ranní vstávání. „Šest deset,“ bude Romana desetkrát opakovat. „Šest deset a ne šest dvanáct!“

„Už jsem tě někdy nevzbudila v šest deset?!“ máma na to.

„Nikdy mě nevzbudíš v šest deset!“ prská Romana.

„Tak si vezmi budíka a vstávej sama!“

Romana se urazí, vezme si budíka, a protože mu rozumí jako koza petrželí, bude si ho prohlížet jako slípka talíř nudlí. I kdyby si ho uměla nařídit a natočit, musela by vstávat už v pět, protože když Romana vaří snídani, tak je hodně dlouho na co se dívat a čemu se smát.

„Polož toho budíka, postav ho, než ti jednu vrazím!“ zakřičí máma, jako křičí každý večer. „Bude ti zvonit hodinu a vzbudíš Jendu!“

„No jo, Jeníček, pořád jenom Jeníček...“ To už bude Romana natahovat. Náramná slečna! A když jde ráno na nádraží, tak má v kapse nožík našeho malého, který stejně neumí ani otevřít.

Jeník odklopil matraci a vytáhl knížku s leskle zelenou obálkou, na které bylo nakresleno něco jako bílá pila a tři červené kapky. Na zadní záložce byla fotografie toho pana spisovatele, který knížku vymyslel.

Když uslyšel Romaniny kroky, Jeník rychle a nazdařbůh rozevřel knížku a nepřítomně se díval na splývající, mihotavou čerň řádků.

Romana měla pusu jako papuč, posmrkovala a utírala si nos do rukávu žlutého flanelového pyžama. Se stěny se na ni dívala dvoumetrová hlava Karla Gotta. ROMANĚ SRDEČNĚ KAREL GOTT, bylo tam napsáno vlastnoručně.

Kdyby ji teď viděl, tak by se srdečně zjevil.

Plakát přivezl Romaně táta z Prahy. V Praze byly vůbec k mání moc prima věci. Třeba všechny ty angličáky na knihovničce včetně modré šestikolky formule jedna, jakou tady neměl vůbec nikdo.

„Proč to pořád čteš?“ zeptala se Romana hádavě. „Stejně tomu nemůžeš rozumět.“

Takových otázek již Jeník vyslechl. „A proč ty se učíš nazpaměť Rudolfa? Miluješ ho?“

„Vole!“ odsekla Romana.

A stejně si otevřela knížku Modrý déšť od Stanislava Rudolfa. Tam zase měla napsáno MILÉ ROMANĚ POSÍLÁ PO TÁTOVI ST. RUDOLF. 19. 5. 78 - ORAVSKÁ PŘEHRADA.

Romana už tu knížku četla nejméně stokrát. Romana zbožňovala Stanislava Rudolfa a Karla Gotta a všichni ostatní byli pro ni volové. Kromě nějakého výpravčího, o kterém jednou v posteli povídala, že je borec. Kdo je Lauda nebo. Panenka, o tom neměla ani ponětí.

Jeník si přemýšlel o svém a čekal, až Romana přeslabikuje ty svoje dvě stránky a usne, aby se mohl ještě jednou podívat na fotografii toho pana spisovatele, než zavře oči a bude se těšit třeba na sen o rybách nebo jak pálí z voleje Žirafovi pod břevno, že se nestačí ani ohlédnout.

„Nezapomeň zhasnout,“ řekla Romana a obrátila se na levý bok a byl od ní pokoj.

Jeník se vrátil zpátky k zadní záložce.

Třeba ten metrový candát...

Kdybych rychle nevytáhl podběrák, možná jsme ho ani nedostali.

Táta říkal, že ryby dostanou chuť na braní právě tehdy, když rybář balí cajk. A proto měli takový systém: nejdříve židličky, potom krabičky a pytlíky s nástrahami, potom duralové zasouvací vidličky - pruty položili na zem, potom podběrák, potom Jeníkův prut, potom jeden tátův prut, všechno pečlivě a důkladně, aby měly ryby čas dostat chuť. A tenkrát se jim to vyplatilo. Už byla úplná tma, svítili si svíčkami, na břehu ležel poslední tátův prut, když poskočil bílý policajt. Na háčku byla píďová pletnička.

„No vezmi si to, zaber, je dobrá,“ šeptl táta.

A policajt břinkl o prut a z překlopeného navijáku začal mizet vlasec. To už táta držel prut v ruce.

„Počítej do sedmi.“

„Jedna, dvě, tři... sedm,“ zadrmolil Jeník.

Táta cvaknutím kličky překlopil řadič a současně zasekl. A začal tanec. Vlastně nebylo nic vidět, ale bylo to takové, že to Jeník viděl ještě teď. Brzda vrčela, prut byl jako srp, v černé tmě to občas pláclo a na tátových rukou bylo poznat, jaký macek visí na háčku.

Potom se v záři svíček vynořila nad vodou rozevřená krokodýlí tlama se svítícíma očima, s očima jako tenisáky.

„No nazdar!“ hekl táta a povolil brzdu. „Vytáhni podběrák, nebo je v háji.“

A candát se přes o chlup povolenou brzdu dral zpátky do hlubin. Kdo v takové chvíli a v takové hluboké tmě nevytahoval z batohu skládací podběrák a nerozdělával ho, tomu se to nedá vysvětlit.

Jeník to tenkrát dokázal. A taky candáta do toho podběráku nabral. Táta odložil prut a dokonal dílo. Osm kilo je osm kilo, když člověk váží jedenadvacet.

- Sny se nerozdávají

- Kočky zbožňují sekanou

- Místo šroubováku použila nůž

- Kde je vlastně vada?

Markéta zavřela dveře prádelníku a šla do dětského pokoje. Romana byla zakutaná pod přikrývku i s hlavou, Jeník spal jako vždycky odkopaný, s kabátkem od pyžama vyhrnutým. Bylo mu pořád horko. A většinou usnul tak rychle, že ani nestačil zhasnout světlo. Ležel tváří na rozevřené knížce, tvářičku měl růžovou a nevinnou.

Kde tu knížku zase vyšťáral, pomyslela si Markéta zlostně. Jak to, že ji zase našel?!

Vztekle přejela dlaní po zmuchlané zadní záložce obálky.

To nebyla jenom knížka, to byl on.

A její syn mu byl podobný. Nejen že se jmenoval jako on, ale dokonce byl úplně stejný. A to naštěstí nevěděla, co se Jeníkovi právě zdálo.

Sny nikdo nikomu nevezme, ale také je nikdo nikomu nedá.

Markéta zhasla světlo a odešla po špičkách.

Tu knížku by nejraději nacpala do mlýnku na maso a rozemlela ji na sekanou a tu sekanou by vyhodila na dvůr, aby si ji kočky roznesly do všech dvorů v Podolíně. Ta knížka byla vylhaná od prvního do posledního písmene a nic jiného než potupu si nezasloužila. Ta knížka byla nezranitelná a lstivá. Ta knížka měla tisíce životů a další tisíce životů měly jiné jeho knížky, zatímco ona měla jenom ten svůj jeden život, zpackaný, nemožný, nesnesitelný ...

Markéta sešla dolů do komory a schovala knížku až na dno papírového pytle se sběrem, zahrabala ji do novin a ty noviny pokropila slzami. Brečela, jako kdyby jí řezali ruku.

Vrátila se zpátky do kuchyně. Z hromady prádla neubývalo. Markétu bolelo v kříži a zápěstí jí umdlévalo. Ale nic lepšího než práci neměla.

Pak vyletěl ze zásuvky fialový blesk, tiše to v ní prasklo a kolem zdi se vykroutil copánek smrdutého dýmu. Červené oko v černé rukojeti bílé žehličky zhaslo.

Markéta s divokou zlostí pobíhala po domě a hledala šroubovák, nakonec se spokojila s kuchyňským nožem. Odšroubovala kryt zásuvky a bezradně hleděla na seškvařené dráty, pak se v nich šťourala nožem a čekala na zázrak. Zázrak se sice stal, ale Markéta ho nezaregistrovala. Zázrak v tom smyslu, že jistič tohoto elektrického okruhu fungoval naprosto spolehlivě a v době Markétina odborného zákroku byla již zásuvka dávno bez proudu.

Markéta naposledy zapíchla nůž do zásuvky a opět se rozplakala. Plakala v koupelně, plakala i v posteli. Slzy v očích již nebolely a tak plakala a plakala. Na tvář si položila polštář, aby nevzbudila děti.

A pod tím polštářem Markéta viděla roztodivné věci.

Viděla se, jak přišívá knoflík k pánskému saku.

Viděla svůj klín a v něm mužskou ruku. Vyděšeně se kousala do prstů obou rukou, jako kdyby to byla nějaká hanba, že se sama pohladila, ani o tom nevěděla.

Viděla paní Laubovou, jak si hrdě vede domů muže.

Viděla do tmy zářící okna ubikací těch světoběžníků, budujících dálnici. Co chvíli se některé z těch oken otevřelo a ze tmy do jasu se vyhoupla dívka, někdy i tři. Bylo to tak. - Dívky si pro to samy chodily a Markéta to nyní viděla.

Viděla zastavit na protější straně ulice těžké nákladní auto. Vystoupil muž, nedíval se ani vpravo ani vlevo, kymácivým krokem, nahrbený a se svěšenou hlavou přešel chodník a zaklepal na dveře domu, v němž za okamžik zmizel. Muž z toho domu jednou tak spěchal, že ho přejel vlak. A za nějaký čas po tom, co jeho žena odložila smutek, zastavil čas od času u toho domu náklaďák. Vzápětí z domu vyběhly dvě děti a pelášily k cukrárně. Za půl hodiny se všichni radovali, jenom Markéta ne.

Láska je láska, ale taková trýzeň nemá s láskou vůbec nic společného. A co by to bylo, kdyby to byla láska, nad tím teď Markéta nepřemýšlela.

Představovala si toho muže a tu ženu, co odložila smutek, a ty děti s pusami od čokolády.

Viděla krátké mžiky obrázků z filmu Není kouře bez ohně.

Byla to horká chvíle. Styděla se jako na jevišti, když povolilo stisknutí zubů na prstech, když si vyhrnula noční košili až po bradu. Ležela sama ve veliké ložnici, na široké posteli pro dva, ležela sama jenom se svýma rukama a do široce rozevřených očí, které bývaly šťastné, se jí vpíjelo zelenkavé světlo výbojky pouličního osvětlení.

Nemyslela ani na trýzeň, ani na lásku.

Byla to horká chvíle, než usnula.

A když ji probudila zima, svítalo.

Sny odletěly s tmou.

Sny nikdo nikomu nedá, ale také je nikdo nikomu nevezme.

Markéta se vykoupala a byla ráda, že už to má opět jednou všechno za sebou. Jenom jí bylo trochu líto té radosti, kterou mohla někomu dát, kdyby byla aspoň o málo jiná, kdyby to byla láska, kdyby to bylo milování.

Ale kdo mi opraví tu zásuvku, napadlo ji těsně před usnutím. Nebo je vada v žehličce?

- Diví se, že ještě žije

- Včera jsme skončili u lékařek

- Říká, že by si dal useknout hlavu, ale není to pravda

- Největší márnici nezařazujeme mezi jevy pozitivní

- Piknik v hotelu Paříž

- Dámě tekl čaj po bradě

- Kubeš je hovado

Možná svítalo, možná byla polovina noci, možná poledne, možná vůbec nic, když Kubeše probudil telefon. Při zavřené okenici na tom jediném okně u stropu sklepního bytu na Malé Straně se střídání noci s tmou ocitalo daleko za postranními čarami hřiště života.

„Zalez,“ zabručel Kubeš. Seděl v křesle u věrně hřejících naftových kamen a cítil v celém těle, že pohnout klouby nebude jenom tak jednoduché.

Jednou tady stejně uhořím, napadlo ho a najednou byl rád, že se probudil. Probudit se s radostí, to je velký dar. Příště nesmím zapomenout na eventuální možné vzplanutí, umínil si odměnou za to radostné probuzení. Jsem už dosti starý, abych stále častěji usínal nekontrolovatelně. Opět jednou by o mně psali v novinách.

V časných ranních hodinách byl zpozorován silný únik kouře ze sklepního bytu na Malé Straně. Přivolaní požárníci vylomili dveře a nalezli v bytě uhořelého muže, v němž byl později identifikován osmatřicetiletý J.K. Nešťastník se pravděpodobně vznítil od přehřátých naftových kamen.

Nejen že neplatím nájem, ale ještě způsobím škodu.

Opět fabuluji nepatřičným směrem.

Telefon zvonil a zvonil. Kubeš měl rád vztekle zvonící telefon. Představoval si sám sebe, jak se někam nemůže dovolat a byl rád, že nikam netelefonuje. Zacvakal tlačítky skvělých hodinek Orient Quartz, s nimiž si jinde hrají děti, ale kterými se v našich krajích chlubí jenom světáci. Velcí světáci. Hodinkami do proti- atomového krytu. Panebože, kdo to kdy viděl! První stisknutí tlačítka - je 21. února a jedna blikající tečka značí, že se koná první polovina dne. Druhé stisknutí tlačítka - je devět hodin dopoledne. Třetí stisknutí tlačítka - je devět hodin, dvacet jedna minut a jedenáct vteřin.

Výborně! Kde jsme to včera skončili? - U lékařek.

Telefon zvonil a zvonil. - Správně, u lékařek.

Doktorky se většinou vyskytují v lékařských zařízeních. Největší srocení doktorek lze předpokládat v nemocnici.

Když bylo Romaně šest let, zavezli ji na vyšetření na neurologickou kliniku. Obavy, nemá-li na mozku nádor. A před tím ten strašidelný záchvat. Ta přízračná noc, když se Romana v křečích zmítala v dětské postýlce, tvářička se jí křivila a celé tělo se jí kroutilo, jako kdyby v sobě neměla ani jedinou kost. A když se k ní Kubeš sklonil, bezmocný jako pasažér při pádu letadla, v té chvíli schopný zničit třeba celý okolní svět náhradou za Romanin klidný spánek, zdálo se mu, že křeče v jejích rukou přece jenom neprobíhají zcela samovolně, zdálo se mu, že v nich rozeznává jistý řád, nepatrný náznak něčeho, co pokrouceným pažím poroučí vůle toho zuboženého tělíčka. Chtěl ji pohladit po neustále unikající hlavě, po andílkovských vláscích, které jí dodnes zůstaly, dodnes...! Sotva vnořil ruku do postýlky, Romana po ní chňapla, nehty se zahryzla do jeho dlaně. Potom řekla tatínku, za to by dal hlavu, že to řekla, nebo že to aspoň chtěla říci, řekla tatínku a usmála se, hlavu by si dal useknout, že se usmála, nebo že se aspoň chtěla usmát, a upadla do bezvědomí.

Jak se Romana v bezvědomí vracela do své něžné podoby, Kubeš si myslel, že umírá a umíral s ní. Bylo to snadné umírání a v té chvíli nelitoval ničeho. Byl rád, že umírá, že nebude muset žít bez své dcery.

Že nebude muset žít bez své dcery...

Markéta objevila na polštáři krev a začala naříkat, jako kdyby krev na polštáři bylo to nejhorší, co je nad Romaninou postýlkou mohlo potkat.

Ale byla to jenom krev z jeho ruky, pokousané od Romaniných nehtů.

Ty jizvy tam Kubeš dodnes má. Dvě na hřbetu ruky a jednu na dlani.

Pohotovost přijela za dvě hodiny, Romana tenkrát nabyla vědomí za hodinu a půl.

Hodinu a půl...

Dvě slova, šedivé vlasy, bolestná vráska v úsměvu.

Romana tenkrát prudce otevřela oči, nejdříve se jí rty zvlnily jako do pláče, ale potom se usmála.

„Neplačte,“ řekla. „Neplač, tati, to jsem měla jenom záchvat.“

Že nebude muset žít bez své dcery...

A ještě před tím, kolik tenkrát Romaně mohlo být? Osm měsíců? Nebo ještě méně? - Po čtyřech kontrolách na dětském oddělení nemocnice v Březové, kde Romanu s největší pravděpodobností při porodu přidusili, nebo jí možná příliš stiskli hlavičku kleštěmi, po čtyřech kontrolách a po všelijakém tajtrlíkování s plenami a s řemeny Kubeš zjistil doma při koupání, že Romana má levou nohu o tři centimetry kratší než pravou.

Co to bylo za martyrium, než si proklestili cestu až na specializovanou kliniku v Praze. Ale aspoň věděli, jak se člověk může dostat na jakoukoliv kliniku, když je to opravdu nutné. Do Prahy letěli letadlem, neboť jak jim bylo řečeno zprostředkovatelem, věc nestrpí odkladu.

A byla to pravda, svatá pravda to byla!!

Profesor na klinice se zhrozil, pak chvíli tak sprostě a nahlas nadával, že se sestry shlukovaly do rohů jako kuřata a všichni aspoň trochu pohybliví pacienti utekli, no a potom to Janu Kubešovi a jeho ženě Markétě, vyhukaným jedenadvacetiletým zajícům, vysvětloval nad rentgenovým snímkem. Nikoliv proto, aby se snad vytahoval, jaký je kabrňák proti těm břídilům na venkově, ale prostě proto, aby Kubeš s Markétou pochopili, že ho musí ve všem poslechnout.

Luxace jako prase, tady prosím, levý kyčelní kloub. Což by nebylo tak zlé a ojedinělé, kdyby to nebylo tak příšerně zanedbané. Tady, prosím, pro srovnání, pravý kyčelní kloub, který je poměrně v pořádku, důležitá je tahle, téměř již dorostlá stříška - ukázal na vypouklý trojúhelníček - která, abych tak řekl, drží nohu ve správné výškové poloze. Na levém kyčli ta stříška nebyla a samozřejmě také není a to je ta největší svízel. Noha tedy není kratší, jak se vám naštěstí z pohledu sice velmi bystrého, ale přece jenom laického zdálo, nýbrž - zaváhal, jak to srozumitelně vysvětlit těm vyjeveným nedospělcům - vyskočila z kloubu a je zhruba o tři a půl centimetru výš, než by měla být. Říkám vám zcela otevřeně, že postupuji proti základním zásadám našeho povolání, když tady vaši dceru okamžitě nehospitalizuji. Ale beru do úvahy velkou vzdálenost vašeho bydliště a všechny komplikace s tím spojené a současně spoléhám na to, že hned zítra, rozumíte, hned zítra se dostavíte na ortopedickou kliniku Fakultní dětské nemocnice v Brně. Tady jsou nálezy, tady doporučující dopis pro docenta Faladu, přeji vám šťastnou cestu a hodně štěstí, nevěšte hlavu, na shledanou!

Takže tak to bylo. Archivují-li se chorobopisy dvacet let, pak jsou všechny chorobopisy Romany Kubešové k nalezení v příslušných nemocnicích.

A potom piknik v hotelu Paříž. Copak tenkrát Kubeš věděl, co je to hotel Paříž? Poručil si pivo a čaj, Markéta šla koupit lakrumáčka. Piva se Kubeš napil sám, pak rozevřel zip zelené kabely od vysavače Jupiter, svatebního daru od spolužáků, z kabely se vysoukala Romana a s nonšalantním úsměvem sotva čtyřkilové světačky se rozhlédla po lokálu. Hosté nevěřili svým očím a servírkám padalo z rukou nádobí. Romana se uculovala, mlaskala a čaj jí tekl po bradě.

A potom čtrnáct dnů trvající, drastický, leč v podobné situaci nezbytný ortopedický zákrok.

A potom na půl roku sádrový krunýř.

Romanina alergie na bílou barvu. Kubeš si v neděli oblékl bílou košili a Romana dostala hysterický záchvat.

A potom půldruhého roku ortopedický strojek, monstrum z nerezavějící oceli a kůže. Romaniny vrstevnice již poskakovaly o hodech pod máji v nadýchaných růžových šatičkách a Romana prakticky nemohla, ale hlavně nesměla udělat ani krok.

A potom epileptický záchvat. První bez křečí, jenom s hlubokým dlouhotrvajícím bezvědomím. Nabubřelost a ironie v té nejhnusnější ze všech nemocnic, v nemocnici s největší márnicí na jižní Moravě, v nemocnici, kam se chodilo sloužit za trest, v jediné nemocnici na okrese, v nemocnici v Březové, kam si dovolili přivézt zdravé, asi proto, že živé dítě.

A potom opět cesta velmi klopotná a složitá za odbornou, seriózní, laskavou a především člověka neurážející a neponižující lékařskou pomocí.

A potom se narodil Jeník, tentokrát již v jiné nemocnici, a hrůza před kontrolou jeho kyčli, ale tentokrát již na oddělení docenta Falady. Kontrolou kyčli nebyly zjištěny žádné nepříznivé jevy a Jeník ty kyčle také opravdu v pořádku měl.

A potom je někomu k smíchu, když lidé píší primáři Sovovi z televizního seriálu.

K pláči to je.

Ale to všechno bylo již dávno, pradávno.

Na Kubešově ruce zůstaly tři jizvičky tvaru srpečků měsíce, docela malé byly, a i když je už nebylo téměř vidět, Kubeš věděl, že tam jsou.

Jsi hovado, Kubeši. Velké hovado.

- Přinášíte mi štěstí

- Náruč otevřená jarnímu dešti

- Čtenářka mu závidí

- O čem bude román?!

- Nechtěl usnout, usnul navždy

- Až tě potkám, zabiju tě!

Vážený pane Kubeši,

milý pane spisovateli!

Chtěla bych Vám poděkovat za pěkné chvilky, strávené nad Vašimi knihami. Je v nich to, co mi přináší obrovskou radost, štěstí a zároveň i pocit nadšení nad tím, jak a co píšete. Dlouho jsem váhala, zda Vám to mám napsat, považovala jsem to za příliš odvážné a nepodstatné, ale protože se už pokolikáté k Vašim knihám vracím a vždycky se stejnou a neměnitelnou úctou a láskou, dodala jsem si odvahy. Snad Vás moje slova potěší. (Malinko.) O tento dopis jsem se pokoušela již mnohokrát, ale vždycky v něm byla spousta takových slov jako radost, jarní déšť, otevřená náruč, první kroky, vůně šeříku, nová kniha, něžné pohlazení. Prostě strašné! Každý večer jsem se opětovně ujistila o tom, že můj slovní rejstřík je omezený a navíc se vrací na úroveň prvních lásek a ještě dál. A tak proto, a nejen proto, už jen moc děkuji za Vaše psaní a za hezký kousek života.

Vaše ing. Mane Klíčová

P. S. Tak moc Vám závidím Vaše oči a srdce, které vidí to, co já jenom tuším.

Jsi opravdu hovado, Kubeši. Veliké hovado.

Dále pozvánka na schůzi Svazu, příjemná zpráva o připravované reedici románů PRÁZDNINY a ZÁKON OZVĚNY v jednom svazku, dopis od dramaturga - urgence filmové povídky, žádost o povídku nebo ucelený úryvek z delší prózy (v rozsahu 20-40 strojopisných stránek), oznámení z rozhlasu, kdy a na které stanici vysílají Kubešovu práci, srdečné pozvání na neformální posezení do ateliéru (výtvarníci mají pořád málo peněz a pořád si myslí, že o výtvarné podobě knížky rozhoduje autor), žádost o údaje do slovníku současných spisovatelů (nejobtížnější práce ČSAV za posledních dvacet let), vyúčtování z DILIE, žádost o besedu, žádost o účast na velké jarní autogramiádě v Kotvě.

A pak ještě zbývala obálka s firmou nakladatelství PROSTOR.

Milý Jeníku,

až budeš mít nějaké opravdu stálé bydliště, v němž budeš také bydlet; staneš se mým oblíbeným autorem. OBRATEM potřebuji Tvoji jakoukoliv fotku pro připravovaný katalog autorů PROSTORU a dále prosím podepiš ČERNĚ přiložený bílý speciální papírek, neboť tam budou i faksimilie podpisů umělců. Potom bych KONEČNĚ POTŘEBOVAL VĚDĚT rozsah románu DRUHÝ PRAMEN DUHY a novou jeho charakteristiku, která by co nejvěrněji postihla nikoliv Tvé autorské přemety, ale SKUTEČNÝ obsah rukopisu. Rozsah potřebuju pro kalkulanty a charakteristiku pro svět, který už na Tvoje nové dílo čeká. A to už vůbec nemluvím o svém šéfovi, který na mě začíná být kvůli tomu Tvému románu značně nevrlý. Tvůj nový rukopis je tady opravdu velmi očekáván, doslov sepíše dr. Václav Holý a já to přizdobím medailónem o Tobě a bude to opět veliké, neboť my na rozdíl od Tebe vkládáme do práce celé své srdce. Naše nakladatelství je ti po právu čistě a pěkně nakloněno. Dole ve vitríně je vystavena na tabuli cti Tvoje SVATBA VE VYPŮJČENÝCH ŠATECH, neboť se čestně umístila v soc. soutěži. Já jsem za ni dostal závratnou sumu 225,- Kčs, posléze i zdaněnou podle platných předpisů.

UŽ AŤ JSI TADY!

Tvůj Jiří Dapit

Jan Kubeš zaúpěl jako v zubařském křesle.

Pokroucený jako paragraf z té zatracené noci v tom zatraceném houpacím křesle vstal a cvakl příslušným knoflíkem na malém televizoru Šilelis.

Než konečně spatřil televizní hlasatelku, stačil se umýt, oholit, převléknout do čistého a nasnídat. Z televizní obrazovky se usmívala Milada Cetkovská a ohlašovala pořad Aktuální otázky rozvoje naší socialistické společnosti.

Vzduch byl čistý. Kubeš dostal nápad, jako kdyby byl malým klukem. Ale když Milada se tak usmívala...

Kubeš se posadil k telefonu, vytočil číslo a přál si Jaroslava Vodáka.

„Jardo, mám k tobě takovou prosbu.“

„Kdy mně pošleš povídku?! Už nemám co tisknout!“

„Začni je tisknout znovu. Nikdo to nepozná, protože povídky stejně nikdo nečte... Ale vážně, právě mám jednu rozepsanou, příští týden ji máš na stole. Takže ta moje prosba. - Mohl bys nějak zařídit, aby v Černé kronice Večerní Prahy vyšla tahle zprávička: Dnes v časných ranních hodinách byl na Karlově mostě náhodným chodcem nalezen v hlubokém bezvědomí třicetiosmiletý J. K. Lékaři bojují o jeho život, vyšetřovatelé pracují na objasnění příčin této politováníhodné události. Je důvodné podezření, že J. K. požil větší množství omamných látek.“

„Troubo,“ řekl Jaroslav Vodák smutně.

„Tak, šlo by to?“

„Už jsem ti řekl.“

„Ještě si to rozmysli, Jaroušku,“ řekl Kubeš významně.

NECHTĚL USNOUT A USNUL NAVŽDY! - bude znít podchodem na Václaváku.

Kubeš psal stručnou charakteristiku románu DRUHÝ PRAMEN DUHY. Je-li možné něco napsat na stránku, není třeba lopotit se s románem, to dá rozum. Kalkulanti to však potřebují vědět a čtenáři nakonec také. Ono to však napsat nešlo. Kubeš totiž pořád ještě nevěděl, o čem román bude. A neví-li to autor, pak to asi neví nikdo.

Na schodech do sklepení zaduněly kroky. Kubeš strnul. Televizor byl bez zvuku a obrazovka bez Milady. Nesmysl, ujišťoval se Kubeš, musí být ve studiu. Kroky se blížily a blížily, až se zastavily u dveří. Zazněl zvonek, ozvalo se bušení, opět zvonek, Kubeš nedýchal. Podle kroků a funění to sice byl muž, ale mohl to být najatý zvěd. Mosazná tlamička na dveřích vyplivla do místnosti obálku a kroky odešly.

Kubeš počkal deset minut jako ostražitý jezevec.

Otevřel dopis.

AŽ TĚ POTKÁM, TAK TĚ ZABIJU!!!

DNES DO TŘÍ (21. 2. 80.) JSEM VE FILMOVÉM KLUBU,

JINAK KDYKOLIV OKAMŽITĚ VOLEJ TELEFON Č. 266-849!!!

TROJAN

- Pavlač jako padací most

- Hromada samonosné konstrukce

- Rozplakal úděsně emancipovanou spisovatelku

- Krásný autor, to je požehnání

- Toužím po tobě ve vyřízené poště

- Gramotný autor, to je zvláštnost

- Panický strach z vlastní ženy

Budova nakladatelství a vydavatelství PROSTOR patřila k nejrafinovanějším budovám v Praze. Taková budova pohltí člověka a spletí chodeb ho vyděsí tak, že nebožák je šťastný, když má zase nebe nad hlavou a nic jiného už nechce. Úzkost z bludiště dává člověku zapomenout, proč sem vlastně přišel.

Budova nakladatelství a vydavatelství PROSTOR žádné příchozí nepotřebuje. Co je Země obydlena lidmi, bylo toho již napsáno tolik, že budova nakladatelství a vydavatelství PROSTOR může žít až navěky z pouhopouhé podstaty.

Jako se do starých hradů vjíždělo po padacích mostech, spuštěných jenom pro někoho, tak se do redakce původní prózy nakladatelství PROSTOR chodí po pavlači. Pavlač je asi metr široká, má kovové zábradlí a všechna okna redakce původní prózy nakladatelství PROSTOR jsou právě proti té pavlači. Na oknech jsou husté záclony, a přejít pavlač - to je nejméně minuta. Za minutu se dá stihnout věcí!... Například pověsit na kliku ceduličku MÁM ČTECÍ DEN a zamknout dveře. Nebo pověsit ceduličku JSEM NA PORADĚ a zamknout dveře.

I to patří k literatuře.

Literatura s firmou Jiřího Dapita vznikala v kumbálu dva krát čtyři metry. Pod oknem s výhledem na pavlač stál jeho pracovní stůl, zavalený hromadou rukopisů a knih, u delší pravé stěny stál pracovní stůl jeho kolegyně, redaktorky Pavlátové, zavalený hromadou rukopisů a knih, naproti stolu redaktorky Pavlátové přetékala knihami knihovnička, v rohu u okna byla hromada knih a rukopisů samonosné konstrukce, v rohu u dveří věšák obležený knihami, mezi věšákem a stolem křeslo u stolíku zvaného konferenční, obé pod knihami. Aby návštěvníci viděli, že jsou v kulturním prostředí, a také aby se nemuselo malovat, neboť malovat se nemohlo, byly stěny pokryty plakáty s podobiznami sličných zpěvaček a slavných zpěváků populární hudby.

Jiří Dapit byl vysoký, pořád trochu nahrbený chlap s nohavicemi vždycky o něco kratšími, než potřeboval, předčasně zešedivělý a s rukama dřevorubce, moravský Valach, přesazený do velkoměsta. Když to na něho přišlo, brilantní řečník, jedovatý jako lilek královský. Třeba to jeho vystoupení na Dobříši u příležitosti semináře o ženské próze, vlastně spíš u příležitosti slavnostních hovorů k MDŽ v Mezinárodním roce ženy. I nejzapálenější bojovnice za ženská práva, úděsně emancipovaná spisovatelka Vanda Svatoňová, se zmohla po vystoupení omylem přizvaného Jiřího Dapita na jedinou polemiku: Rozplakala se a utekla ze zeleného salónku.

„Výborně!“ pochvaloval si Jiří Dapit Kubešovu fotografii. „Krásní autoři, to je pro reklamní oddělení požehnání.“

„Výborně!“ pochvaloval si Jiří Dapit Kubešův černý podpis na speciálním papírku. „Gramotní autoři, to je požehnání pro redaktora... A charakteristika tvého rukopisu je kde?“

„Nemám,“ zahučel Kubeš vzpurně.

Kubeš sem již vzpurný přišel, vzpurně uklidil knížky z křesla, tedy je shrnul na zem a vzpurně se posadil, vzpurně odmítl kávu, vzpurně odmítl nabídnutou cigaretu.

To Jiřímu Dapitovi stačilo.

Spisovatelé jsou jako malá děcka, spisovatelé jsou jako vetché stařenky. Musí se s nimi opatrně.

„Nevadí.“ Jiří Dapit mávl rukou valašského dřevorubce. „Teď je nejdůležitější fotoska a podpis. Anotaci dodáš... třeba za týden. Žádný spěch.“

„Nedodám,“ zahučel Kubeš vzpurně.

Jiří Dapit povstal a začal přecházet škvírou mezi stolem a knihovničkou tam a zase zpátky k oknu. Když mluvil, raději chodil. Dlouhými kroky, nahrbený. Kouřil tak, že cigaretu držel mezi kořenem prostředníku a prsteníku a dlaní si přitom zakrýval polovinu tváře. Měl tvář jako Mefisto, temné oči s tajemnou hloubkou, křivý nos a širokou bradu. Teď jenom chodil a kouřil a nemluvil, což nemohl vydržet dlouho.

„Jeníku, ty už mě neštvi. Nemysli si, že jsi největší autor pod Sluncem.“

„A ty si nemysli, že jsi jediný redaktor pod Sluncem.“

„Kdyby mně nabídli místo v klubové edici Přátel literatury pro první původní práci v její historii, tak budu psát ve dne v noci. A ty už rok chodíš a jenom se ofrňuješ.“

„Přišel jsem ti oznámit, že rukopis nemohu dodat ve stanoveném termínu. Prostě a dobře nic nemám.“

„Tys to zase...?!“ Jiří Dapit se rozhlédl, kam by si odplivl. Všude byly knihy. Knihy nebo rukopisy. Některé měly zlatou ražbou vyvedena jména autorů a názvy děl. Ty byly nejzaprášenější. „Termín jsem stanovil já a stanovil jsem ho s jistou časovou rezervou. Začni a jeď jako šroub, a bude to dobré.“

„Až budu mít rukopis, tak ti ho přinesu! Na to se spolehni!“

„To by to dopadlo, kdybych měl čekat, až co mi kdo přinese! Znám vás jako svoje boty! Vyjde vám jedna knížka a myslíte si, že tím jste z toho venku! Ale to je omyl, Jeníku!“

Pěkně se spolu pohádali.

Kubeš se přihrnul do nakladatelství PROSTOR s velkolepým plánem na DRUHÝ PRAMEN DUHY v době, kdy se odstěhoval z půjčeného sklepního bytu na Malé Straně k Miladě Cetkovské.

A tak se hádali a hádali.

Potom se Jiří Dapit díval na Kubešova záda na pavlači. Co kdo může vědět, jaký bude ten román, který teprve bude? Každý nenapsaný román může být velkým románem, ale nejdříve se musí napsat...

A teprve potom se uvidí.

„Řekl jsem mu to jasně,“ hučel si Kubeš sám pro sebe. „Řekl jsem mu to jasně... Nejsu ševc, abych uměl ušít boty na míru, kdykoliv je třeba,“ brumlal si hlasitě, aby se dobře slyšel uprostřed odpolední vřavy.

„NECHTĚL USNOUT - USNUL NAVŽDY!“ hulákal kamelot v podchodu na Václavském náměstí. „NECHTĚL USNOUT - USNUL NAVŽDY!“

To mi tak ještě chybělo, zasténal Kubeš, tentokrát jenom v duchu. Teď abych za to napsal povídku.

Na podlaze sklepního malostranského bytu ležel složený papírek. Voněl po Miss Dior 7. PŘIJĎ ZA MNOU! TOUŽÍM PO TOBĚ! MILADA - stálo na tom lístku. Kubeš ho založil do složky vyřízené pošty.

Potom sedl a napsal dopis doktoru Jaroslavu Šťastnému, dříve výsadkáři a horolezci, nyní řediteli OÚNZu v Březové, řediteli s licencí námořního kapitána pro jachty střední tonáže. V šerém dávnověku doby ledové Kubeš se Šťastným obráželi vody s rybářským cajkem. A když se někde koupala nějaká svůdná kost, Jaroslav Šťastný dokonce ochotně půjčoval Janu Kubešovi kapitánský námořní dalekohled. Půjčil mu ho i tehdy, když se v okruhu pěti námořních mil producírovala nějaká skvělá kost docela úplně nahá, což se stalo jenom jednou. Ale zato byla skvělá, skoro krásnější než desetikilová štika. Brala ovšem zřejmě na docela něco jiného, než měli ředitel OÚNZu a inženýr strojař, než měli námořní kapitán a spisovatel, než měli ti dva pošahaní rybáři v sortimentu svých návnad a nástrah.

Když už Kubeš seděl u psacího stroje, napsal také tu povídku, slíbenou Jardovi Vodákovi. Povídka se jmenovala PANICKÝ STRACH Z VLASTNÍ ŽENY a byla to taková žertovná věcička právě pro sobotní přílohu novin. Pět stránek a legrace kopec.

KAPITOLA DRUHÁ

- Kapitál se stává, kapitálem až na Lípovém náměstí

- Ať žije MDŽ!

- Cit pro přírodní tvary

Na celém území našeho státu se schylovalo k oslavám MDŽ.

Hodiny na věži radnice na Lípovém náměstí v Březové odbily půl třetí. Lípové náměstí bylo jedno z nejkompaktnějších a nejpromyšlenějších náměstí ve střední Evropě. Na Lípovém náměstí se prodávaly šperky i mléko, denní tisk a látky na udivující večerní róby, boty, brýle, nábytek, na Lípovém náměstí se člověk mohl nechat oddat nebo zatknout, mohl uložit do banky přebytečný kapitál na vysoké a spolehlivé úroky, mohl se nechat ostříhat, oholit a přebarvit, na Lípovém náměstí se prodávaly kytičky i pohřební věnce, na Lípovém náměstí se člověk také mohl přivzdělat v gymnáziu, nebo se mohl od paty k hlavě nově obléci do společnosti i do truhly, dodané z obchodu na Lípovém náměstí, jejíž víko by mu přitloukli hřebíky a kladivem z obchodu vedle gymnázia na Lípovém náměstí.

To všechno bychom si tedy mohli koupit a zařídit na Lípovém náměstí v Březové, nejkompaktnějším náměstí ve střední Evropě, kdybychom chtěli. A kdyby to šlo, protože téměř ze všech dveří se cenily mříže a téměř všechny dveře byly zamknuté na sedm západů.

Na nahnědlém záhonu tvaru půlměsíce, v parčíku vybudovaném na místě zříceného kostela, zelenalo se vysázeno z netřesků:

AŤ ŽIJE MDŽ. Zahradník byl na slovo vzatý odborník, za šichtu vypil metr piv a pronesl tři zásadní projevy, takže na nahnědlém záhonu tvaru půlměsíce bylo pořád něco aktuálního vysázeno.

A teď se na záhoně zelenalo, vysázeno z netřesků:

AŤ ŽIJE MDŽ.

Vykřičník zahradník nevysázel. Vykřičníky se mu nelíbily, měl cit pro přírodní tvary.

Přesto se MDŽ měl čile k světu.

AŤ ŽIJE MDŽ.

A ten den právě byl.

- Děti si zvyknou na všechno

- Zemní plyn sice je, ale pod zemí

- Nevěděla, že má svátek

- Nic je někdy mnoho

- Z lehátka teklo jako z vodovodu

- Odcházel od babičky všestranně uspokojen

Podolín není ani město, ani vesnice. Historicky sice městem je, dokonce již sedm set šedesát let, kdysi byl místem stejně významným jako třeba Olomouc a v Kosmově Kronice české se o Podolíně píše pětkrát a o Praze jenom dvakrát. Z Prahy se však stala Praha a Podolín zůstal Podolínem, ani ryba ani rak. Hlavní třída i hrbolaté blátivé uličky, obrovská víceúčelová hala s tenisovými kurty, domky z vepřovic s rozjetými zdmi a propadlými střechami, první akciový cukrovar na Moravě i krávy uprostřed obce ve stájích bývalého velkostatku, mondény v úzkých manšestrácích i selky v nabíraných sukních, nad obchodním střediskem neóny a na ulicích psi a husy. Hlavní třída vede napříč Podolínem a končí mezi činžáky u nádraží, polovinu stíní kaštany a polovinu javory. V té javorové polovině blíže k nádraží jsou honosné vilky s firmami v průčelí, s firmami jako NÁŠ DOMOV a TEREZIE, a mezi těmi vilkami a vilami pojištěnými u banky Slávie stojí na místě bývalého FOTO-ATELIÉRU mateřská škola. Mateřská škola ani tak nestojí, jako spíše obludně ční mezi hravými křivkami pozdní secese, venkovské secese, bílá krychle s rovnou střechou.

Uvnitř mateřské školy je již jenom samá paráda, světlo a prostor, čisto a klid. Děti spí na skládacích lehátkách, dvě na jednom a na stole spí také tři, jenom ať si zvykají. Lehátka jsou rozestavěna po celé třídě, nevejde se sem již ani jedno, zbývá jenom pěšinka tak na chodidlo, cestička ke dveřím od stolku a židle učitelky. A ta pěšina tam být musí, protože co chvíli zvoní telefon a rodiče se ptají, jak Jituška papala, jiná maminka se omlouvá, že nemůže Petra včas vyzvednout, neboť mistr svolal neodkladnou schůzi cechu výroby pěnového polyuretanu - někde to vázne (na MDŽ), pak zase volá kdosi z národního výboru a rozčiluje se, že za minulý kvartál bylo spotřebováno o dvě kilowatthodiny elektrického proudu více, než stanovuje rozpis, a také spotřeba vody je stále podezřele vysoká, o zemním plynu raději ani nemluvit, a chápete, soudružko, nahlížíme-li na problematiku v celé šíři..., pak jsou urgence a intervence a přímluvy a výhrůžky, neboť ještě pořád je mnoho dětí, které se do školky prostě nevejdou, leda že by se třída rozdělila na dvě patra a chodilo se tam plížením, no to je sice humorné, soudružko, ale dětem by to přece nevadilo, což je pravda, protože děti si zvyknou na všechno, i na klíč na krku, je to jejich největší zbraň i slabost, ale o přijetí dětí do MŠ rozhoduje ředitelka a školská a kulturní komise při MěNV a žádný z členů té komise ještě nestrávil byť jediný den mezi třiceti devíti dětmi. Ačkoliv je všeobecně známo, že do každé nádoby se vejde jenom přesně vyčíslitelný obsah a mohou být naše úmysly těmi nejvznešenějšími, rozhodneme-li se do nádoby například nalít více vody, než je obsah nádoby, voda prostě přeteče. Což všichni víme, ale přesto pořád jenom naléváme a naléváme a vysvětlujeme.

Takže to byly ty závažné důvody, proč musela zůstat zachována cestička k telefonu, ale i na tu cestičku možná dojde, i na ten stůl a židli, kdo ví, možná i na učitelku, viz automatizovaný systém nádražní úschovny, jednoduchý, perfektně pracující, promyšlený, spolehlivý.

Markéta psala a psala. Děti spaly, telefon nezvonil. Pršelo, takže asi zvonil někde jinde.

Markéta psala a psala. Děti spaly, odpolední klid, zazvonil telefon. Markétou projel závan zimnice, stiskla víčka ještě pevněji než propisovací tužku. Ale telefon nic neviděl, telefon jenom zvonil. Markéta balancovala cestičkou mezi lehátky jako velmi ztuhlý provazochodec.

„Mateřská škola Podolín!“ osopila se na poctivě sloužící telefonní sluchátko.

„Soudružka učitelka Kubešová?“

Markéta chabě přikývla. „Ano,“ opravila se nahlas, tónem o poznání vlídnějším. Do mateřské školy téměř vždy telefonovaly jenom ženy. Pokud se ze sluchátka ozval mužský hlas, byl to s největší pravděpodobností okresní školní inspektor nebo někdo jiný na úrovni jeho vlivu a možností způsobení nesnází a komplikací, mnohdy i na mnohem vyšší úrovni. „Přejete si?“ otázala se již velmi ochotně a vlídně. Schopné ženy vykouzlí pramen vody i v práchnickém troudu.

Telefonní sluchátko se krátce zasmálo, byl to jenom takový nostalgický, posmutnělý povzdech. „Ne... Nic si nepřeju... Chtěl jsem vám jenom popřát všechno nejlepší k vašemu svátku... Mnoho štěstí, zdraví a úspěchů... v práci i jinak,“ dodalo sluchátko a to „i jinak“ znělo kapku hořce.

„K svátku?“ podivila se Markéta.

Telefonní sluchátko se ozvalo až po chvíli ticha. „Je přece Mezinárodní den žen,“ řeklo tiše a najednou to nebylo telefonní sluchátko, ale mužský hlas. A Markéta byla žena, to je pravda, takže měla i svátek.

„Děkuji vám... A kdo...?“

Sluchátko cvaklo a zapískalo.

Otcové se učitelkám mateřských škol svěřují s ledasčím. Když třeba takový otec obléká své Vladěnce košilku naruby a učitelka s milým úsměvem jeho chybu napraví, pak je takový otec velmi sdílný, zvláště když mu před časem manželka odešla za hlasem svého srdce, nebo kde pramenil ten hlas, co ji odvábil od manžela i od Vladěnky. A to jsou ty chvíle, kdy je z otce muž a z učitelky žena, chvíle jako chmýří pampelišky. Chmýří pampelišky snadno odfoukne vítr, zatímco dopis, schovaný až dole pod prádlem ve vůni mýdla, takový dopis hned tak něco neodfoukne. Markéta jeden takový měla.

V Podolíně dne 18. listopadu

Drahá Markétko!

Je neděle a já jako jindy čekám. Vím, že stejně marně jako dříve. Ale i to dlouhé čekání se mi dnes zdá příjemné. Vím, máte nemocné děti. Snad někdy příště. Nezlobte se, nemohl jsem jinak.

Nemohl jinak.

A na co čekal? - No na nic.

K Markétě se občas dostavila zoufalá srdnatost, většinou v neděli, vyšňořila se za dámu a s hlavou křečovitě hrdě vztyčenou vyšla do ulic ani města ani vsi jménem Podolín, do Podolína s miliónem očí. Tady bydlí Vladěnka, co jí utekla maminka, pomyslela si jedné takové neděle u třípatrového činžáku a podívala se, v kterém asi z těch mnoha oken. Vladěnce, co jí utekla maminka, se totiž několik dnů před tou nedělí přihodila jedna z těch neuvěřitelných nehod, jaké se stávají jenom dětem. V šatně se s kýmsi pošťuchovala a přitom držela v puse věšák se svojí značkou verunky. Samozřejmě upadla a samozřejmě jí ten háček věšáku protknul horní patro v ústech a zůstal vězet kdesi v dutině hlavy. Na takové chvíle se těžko zapomíná. Markéta si pamatovala také na mladou rusovlasou doktorku v Březové, která tenkrát moc pomohla nejen Vladěnce, ale také zděšené paní učitelce. Markétě bylo tenkrát nejvíc do breku právě při pohledu na tu ženu, mladou a rozhodnou, která si naprosto se vším dokázala perfektně poradit. Jmenovala se Slavíková, doktorka Slavíková.

„Jsem sama,“ přiznala se jí Markéta s pláčem. „Sama vlastně ne,“ plakala ještě víc.

Dostala od doktorky Slavíkové výborné prášky na spaní.

A potom jedné neděle Markéta přejela očima po oknech třípatrového činžáku a za jedním z těch oken se odhrnula záclona a Markéta spatřila Vladěnčina otce, šarmantního chlapíka s postavou kulturisty a duší básníka.

Básník! - Markéta se v hrůze otřásla.

On se usmál na Markétu a Markéta na něho, bezděčně pohnula rukou.

Příští neděli šla opět kolem toho domu, a potom téměř každou neděli.

Vladěnčin otec oblékal své dcerušce košilku vždycky naruby. A na co každou neděli čekal? - No na nic. Jenomže i nic je někdy mnoho.

Markéta psala:

HODNOCENÍ: Hry byly klidnější, děti lépe uklízely, byl i lepší pořádek během her. Zvláště sledovat Evu a Martu, rozhazují oblečky. Při zaměstnání se děti dobře soustředily, ruší Hana a Marta. V šatně bylo vidět, že si děti postup oblékání lépe osvojily (špatně se opět oblékala Marta).

HUDEBNÍ VÝCHOVA: Některé děti nevnímají rytmus (Pavla, Hanka, Helenka).

TĚLESNÁ VÝCHOVA: Pavel odmítl cvičit.

VÝTVARNÁ VÝCHOVA: Úkol nesplnil Ríša, Jitka, Mirek, Pavel, Zdeněk, pohybová hra děti zaujala, pomalejší je Hanka a Mirek.

Markétu vyrušil zurčivý zvuk.

Z jednoho lehátka teklo jako z vodovodu. A na tom lehátku spal Marek. Marek chodil do školky nejdříve ze všech a odcházel až s učitelkou, přičemž jeho jediným a věrným společníkem byl klíč, pověšený na šňůrce kolem krku. Markův otec stavěl plynovod a Markova maminka byla vedoucí kulturního zařízení při MěNV Podolín. Spravovala provoz monstrózní víceúčelové haly, mimochodem jedné ze čtyř na ploše desíti kilometrů čtverečních, přičemž pátá, doslova gigantická, se stavěla v okresním městě Březová. Markova maminka se tedy starala o provoz a vytížení víceúčelové haly v Podolíně a nebyla to práce nijak jednoduchá, neboť venkované se stále upřímněji štítili kulturního vyžití, jakož i poučných přednášek a veřejných schůzí.

Včera se Marek probudil uprostřed noci v prázdném domě a hodin neznaje, vydal se do školky. Školka byla zavřená, ale to se již Markovi několikrát stalo. Marek tedy čekal, pak si sedl na schůdek a pořád čekal, a byla zima a Marek se stále nemohl dočkat. Našel ho děda Brunclík, čiperný penzista, když spokojen na těle i na duchu se vracel od babičky Horové, vdovy a taktéž čiperné penzistky, dokonce tak čiperné a znalé obchodní etikety, že nelenila a zašla za ženským lékařem se žádostí o nějaký preparát který by jí usnadnil a jejím přátelům zpříjemnil poskytované služby.

Na vesnici se nic neutají.

Marek se při tom čekání pořádně nachladil Nyní se chvěl jako mokrý psík, oči veliké, klečel na lehátku a úpěnlivě se díval na Markétu. Ostatní děti se převlékaly v šatně. Markéta skládala jedno lehátko za druhým, stavěla je ke stěně a klestila si cestu k Markovi.

- Soutěž v kráse těla

- Karolek je menší Karel

- Obuv pro těžkého potápěče

- Plavovlasá lvice

- Příhoda z „Aleje vzdechů“

- To máš za to, Růžičko!

OSSS - OKRESNÍ STŘEDISKO SPECIALIZOVANÝCH SLUŽEB bylo umístěno v jednom ze dvou renesančních domů na Lípovém náměstí v Březové. Kované dveře již pomalu ani nebyly dveřmi, ale vraty, pohodlně by jimi projel naložený žebřiňák. Masívní klenba oblouků metrových zdí, pod schodištěm sklad tekutého dusíku. Pískovcové, do všelijakých hrbolatých záludností vyhlodané schody vedly do prvního a současně jediného patra. Zato pod domem byla tři patra sklepů, sklepů jako hladomoren.

V zasedací místnosti Okresního střediska specializovaných služeb byla zábava v plném proudu.

Iva Růžičková vyskočila na židli, poněkud zavrávorala, zacinkala lžičkou o sklenici a oznámila světu, že se bude konat:

„Soutěž v kráse těla! Soutěž tělesných rozměrů!!“

Soutěž tělesných rozměrů bývala pravidelným bodem programu oslavy MDŽ na Okresním středisku specializovaných služeb již několik let Vlastně od té doby, co sem nastoupila Iva Růžičková. Pomerančová bowle, laskonky a věnečky, víno a kakaový likér, káva a ďábelské toasty, balíček s intim-sprayem, toaletním mýdlem a niveou, soutěž rozměrů.

Inženýr Karel Slavík se nenápadně sunul ke dveřím.

Nikdo mu neřekl jinak než Karolku. Ze všeho největší byl na něm nos a veliký nos - to je hromosvod.

Soutěž rozměrů!

Že je Karolek menší než Karel, to člověk přímo cítí v uchu. A Karolek opravdu malý byl. Kdysi v mládí se mu podařilo dotáhnout sto osmašedesát centimetrů a od té doby ani o chlup víc. Od té doby mu rostl jenom nos. Ještě pořád. A když nos roste třiatřicet let, pak už není něčím, co by se dalo přehlédnout. Ale zato Karolek měl vlasy černé, kudrnaté, ramena široká a oči modré, pas útlý jako vybíravá slečinka, ale jinak chlap, prostě krasavec. Krasavec, ale přece jenom trošku malý. Tak mu tedy říkali Karolku místo Karle a tím to pro ně bylo odbyté. Ne však pro Karolka a jeho ženu Milenu. Milena mu říkala Karle a Karolek si nechával šít boty ve Snaze. Mohla vládnout móda jakákoliv, vždycky to byly boty se silnými podrážkami a vysokými podpatky, Karolek se za ně styděl hned nadvakrát: Když si je nechával šít a zrudlý až na patách koktal svoje speciální přání, a pak vždycky, když si je obul a procházel se v nich po světě. Bylo to samozřejmě hloupé a komické a zbytečné, ovšem kdo neměří mnoho centimetrů, ten má všechny míry trošku posunuty a čerta starého záleží na obecném a s oblibou proklamovaném názoru, že o kvalitě člověka nerozhoduje jeho výška.

Soutěž rozměrů!

Podrážkou se ty Karolkovy boty podobaly obuvi pro těžké potápěče, jenomže nebyly z olova, ale z vrzající kůže. Za vynález nevrzavé kůže byl Karolek ochoten dát Karolkovu cenu. Ale svou funkcí se Karolkovy boty od potápěčských také nijak zvlášť neodlišovaly. Potápěči pomáhají při pohybu v mořských hlubinách, Karolkovi pomáhaly pohybovat se přízemními vrstvami života.

Soutěž rozměrů!!

Jenom jednou Karolka přinutili, aby měřil Ivu Růžičkovou. Tedy - přinutili. Odvážil se, neboť si od toho mnohé sliboval. A byl pro každou legraci. Co může být na MDŽ legračnější než chlap, který musí vzpažit, aby změřil krasavici obvod hrudníku. Iva Růžičková byla plavovlasá lvice s pohyby červencového obilí a tvary zralého ovoce od švestek kadlátek až po melouny. Neřadí se melouny do zeleniny?

Karolkův kolega Benin Čuřík vyprávěl o Ivě Růžičkové historku, kterou mu velmi důvěrně svěřil jeho bratranec, bývalý učitel autoškoly, nyní chovanec nápravného zařízení: Bratranec vyučoval Ivu a nemohl se soustředit na práci. Oči mu prostě nedaly. A tak když jednou jeli z Březové do Bohuslavic po oblíbené výcvikové trase, nazývané na počest mnohých frekventantek autoškoly ALEJ VZDECHŮ, ale také na počest mnohých zdravotních sester z březovské nemocnice (jenom zdravotních sester?!), když tedy jel Beninův bratranec se žačkou Ivou po té klikaté silnici lukami a lesíky a kolem rybníků, řekl promiňte, ale já už se na to nemohu jenom tak dívat, a ještě ani nedořekl, vykašlal se na učební osnovy, rozepnul Ivě svetřík a ňadra jí vymanil z potupného sevření podprsenky číslo tři. Iva vytřeštila oči, ale volant nepustila. Jsou prý opravdu pravé, ty drahokamy.

Karolek také obdivoval chladnokrevné ženy. A občas si Ivu představil za volantem automobilu, jak si nahými ňadry svítí na cestu. Samozřejmě si ji tak představil i vloni, když ji měřil. Přesto, že miloval svoji ženu Milenu, ta představa ho mučila. Nenáviděl sebe, že ho - milujícího Milenu - mučí takové představy, nenáviděl v takových chvílích Ivina Růžičku, že to všechno má, kdykoliv se mu umane. Karolek ho v těch chvílích tak nenáviděl, že se viděl, jak s tlustým klackem v ruce zvoní u Růžičkových dveří, Růžička mu přichází otevřít a Karolek ho mlátí tím klackem po hlavě a všude a pak mu říká jenom jedno: „To máš za to!“

Soutěž rozměrů!!!

Ženy oslavenkyně pištěly a hihňaly se a významně po sobě pokukovaly. Také jim hořely tváře a svítily oči a tím pádem byly všeobecně velmi hezké, Iva Růžičková však mimořádně. Těsné bílé džíny se jí zařezávaly do rozkroku a podprsenka do ňader, ale Iva Růžičková nevypadala, že by trpěla. Snědla za dva a vypila za tři a jenom mlčela a potutelně se uculovala a byla dokonalá. Olízla si prsty a napila se červeného.

„Budeme soutěžit v kráse těla! Budeme soutěžit v rozměrech!“

Svlékali se jenom páni. Do pasu, tričko bylo povoleno. Jeden z rozměrů se měřil v sousední místnosti, bez účasti žen.

Karolek nenápadně vycouval.

Iva měla pusu nakrémovanou leštidlem jako slečna z televizní obrazovky, pusu měla lesklou, až přecházel zrak.

Miluju Milenu, řekl si Karolek a zakopl o práh. A Milena miluje mě. Copak s Ivou by to mohla být láska?

Copak by na tom záleželo?!

Schody byly strmé a hrbolaté, místo zábradlí jenom do zdi přikovaný prut. Památkáři jinak nedovolili.

- Ženy se objímaly při valčíku

- Nesolventní dusič

- Kytice karafiátů

- Tísňový hovor

- Svůdcův neúčinný systém

- Brzy ho udolala

V nemocnici Březová byl poměr mužů k ženám stejně vřelý jako všude jinde na světě, ale bohužel byl také poměrem zhruba jeden ku dvaceti.

Podle toho také vypadala oslava MDŽ.

Jedna žena svírala druhou při valčíku, objímaly se a zároveň se od sebe instinktivně odtahovaly, žena tancovala s ženou a Polimuzik jim k tomu hrála valčík.

Těch několik primářů bylo buďto ve službě nebo jinak mimo hru a ten jediný primář, dusič Aleš Vlasák, byl vůči takové nabídce poněkud nesolventní.

Ženy slavily svůj svátek, a že by se veselím až zajíkaly, to se říci nedalo.

Milena to již prožila tolikrát, že ji vůbec nemrzelo být ještě čtyři hodiny na oddělení. Domluvili se s primářem Vojtěchem, že ji přijde v šest hodin vystřídat. Takový primář to také nemá na oslavě MDŽ nijak jednoduché. Přinejmenším musí provést v kole celé oddělení, i kdyby měl přijít o nohu. A primář nad jiné zodpovědný, jakým primář Vojtěch nepochybně byl, si musí zatancovat i s ženským osazenstvem všech oddělení s jeho oddělením úzce spolupracujících, což jsou v případě dětského oddělení nemocnice prakticky všechna ostatní oddělení. Milena si představila primáře Vojtěcha a bylo jí hej. A primáři Vojtěchovi nepochybně také, ale to by si musel nejdříve uvědomit, že je na oslavě o jednu ženu méně, a to přímo o ženu, které by musel věnovat nejméně pět tanců. Některé ženě pět, jiné čtyři, tři, dva, jeden, tak už to na světě chodí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co by to bylo, kdyby to byla láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.