Oldřich Daněk

Po maturitě na ostravském gymnáziu vystudoval pražskou DAMU v letech 1946–1950. Ještě při studiu působil také jako herec ostravského Divadla Petra Bezruče.

Po studiu se stal režisérem Klicperova divadla v Hradci Králové, kde působil až do konce roku 1953. Od roku 1954 byl umělecký šéf činohry i režisér Divadla F. X. Šaldy v Liberci. V závěru života pak spolupracoval zejména s pražským Vinohradským divadlem.

Roku 1957 začal spolupracovat s Filmovým studiem Barrandov, nejprve jako scenárista, později i jako režisér Československého filmu. Působil i v Československém rozhlase.

Od roku 1973 se stal spisovatelem z povolání.

Král bez přílby

Hlavní hrdinou historického románu je král Václav II., nepříliš hrdinský syn Přemysla Otakara II., žijícího v povědomí jako symbol odvahy a bojovnosti. A právě tento fyzicky slabý a nerytířsky bojácný Václav, na druhé straně však bystrý, moudrý a diplomaticky schopný, dokáže téměř zázrak – v jeho rukou České království nejen rozkvete, ale rozšíří se ještě Polsko a Uhry.

Středem poutavého vyprávění, překypujícího ději, událostmi a epizodami, je kromě Václava II. i Záviš z Falkenštejna, obviňovaný ze zrady na Přemyslu Otakarovi, Václavův otčím a vychovatel, nakonec popravený u Hluboké, a celá řada dalších postav, od známých historických osobností až po nejprostší obyvatele vesnic či figurek z žoldnéřských čet.

Oldřich Daněk

Král bez přílby

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Oldřich Daněk – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-32-1

Obsah

Oldřich Daněk

DÍL PRVÝ Záviš z Falkenštejna

ZATČENÍ

BÍLÁ VĚŽ

CESTA NA HLUBOKOU

DÍL DRUHÝ Opilé rozhovory

DNY PŘED BITVOU

BITVA

DÍL TŘETÍ Epilog

CESTA NA ZBRASLAV

DOSLOV

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Příběh o králi, jehož si z dějin sotva pamatujeme

DÍL PRVÝ

Záviš z Falkenštejna

ZATČENÍ

Všechno veliké, hrdinské a vskutku královské už bylo vykonáno, zbývala jen podlost, a za několik okamžiků na nádvoří ta podlost vyvrcholí. Čeněk z Kamenice, snědý, příjemný, nevinný mladík na čapích nohou, vystoupí proti Závišovu hřebci a vykřikne cosi, čemu sám nevěří, Záviš se možná pokusí vytrhnout meč, třeskot štítů snad dolehne až sem, do odlehlé komory Pražského hradu — a oni dva budou dál hrát šachy a chvíli předstírat, že neslyší — po chvíli se král zeptá, co je to venku za hluk, a Purkart z Janovic letmo odpoví, že se ta čeleď asi už zase rve. Možná že řekne: Neslyším, neslyším nic. Oba se vlastně snaží nic neslyšet, zahnat i ze svých představ pusté, veliké nádvoří velikého hradu, na němž má být podlost dovršena.

Václav si nezastírá, že i on se na té špinavosti podílí alespoň tím, že předstírá svou nevědomost a říká: Šach... a máš nekryté křídlo, Purkarte, dámské křídlo nekryté. Vlastní dámské křídlo má Václav kryté dobře, kryje je Guta Habsburská — ach, to jsou jenom takové plané třesky plesky, hříčky slov, jež Václav miluje, slova jsou jeho kolbištěm, vlastně dnes, ve svých sedmnácti letech, vstupuje poprvé na půdu činů — a jsou to činy, jež vykonávají jiní, a on sám o nich dokonce ani nesmí vědět, ba čeká se od něho, že se rozzlobí a že bude potřebí pracně ho uklidňovat. Splní to očekávání, splní je vrchovatou měrou, bude křičet a dokonce klít, bude překvapen, jak nikdy nepřekvapili žádného Přemyslovce — a přece to bude jeho prvý čin, skutečný čin hodný krále. Otec Přemysl Otakar by teď ovšem stál na nádvoří, přímo proti bráně, čekal by sám na svého zrádce, čelem proti čelu a možná mečem proti meči. Byl rytíř — a Václav je jenom sedmnáctiletý chlapec.

Na zasněženém nádvoří stál Čeněk z Kamenice, opřen o kamenný sloup, pohupoval se na svých dlouhých, hubených nohou, plival seménka slunečnice — a také jemu byl ten čin vlastně proti mysli. Možná prostě proto, že se Záviše z Falkenštejna trochu bál. Past byla nastražena, ale byla příliš rozsáhlá, než aby mohla pracovat přesně. Měli jsme si na něho počkat někde na cestě, myslel si Čeněk a křičel na Anežku z Gutina dvora, aby se ztratila, že na nádvoří vyjede jízda — Anežka se jenom smála, nebyla zvyklá prchat před jízdou. Vysvětlovat se jí nic nedalo, znamení, že Záviš přejíždí Juditin most, už přišlo před hodnou chvílí, už byl jistě za polovinou hradčanského svahu, ano, už se objevil praporec pánů z Bechyně na podsebití věže — a to bylo pro Čeňka z Kamenice znamení, že padací most jde dolů a mříž nahoru. Je prosinec roku 1288, deset let po bitvě na Moravském poli. Záviš z Falkenštejna vjíždí naposled na Pražský hrad. Všechno veliké, hrdinské a vskutku královské se už odehrálo.

Pokoušeli se o to vlastně už dlouho. Králi Václavovi se zdá, že celý jeho život se pořád jenom stražila past na Falkenštejna. Bylo mu dvanáct, když s tím začali, teď je mu sedmnáct. Celý jeho život.

V šesti letech ho odvezli z královského hradu. Z časů před Bezdězem zbylo jen pár tváří hodně matných, jedna z nich otcova, bylo to na nádvoří v těchže místech, v nichž teď čekají jezdci v záloze na Falkenštejna. Malému Václavovi přivedli tenkrát malého koníka, byl následník trůnu a měl začít s cvičením všech náležitostí krále a rytíře, jízda na koni k těm ctnostem patřila. A malý Václav se polekal toho poníka, už tenkrát byl bojácný. Utekl se k vysokému, temnookému muži, vlasy až na ramena, ten muž se smál a Václav se styděl. Snad proto si tu chvíli pamatoval, chvíle studu ve vzpomínkách zakotvují pevně. A ona chvíle studu byla též jedinou vzpomínkou na otce, na jeho tvář, na jeho smích, který byl možná dobromyslný, ale dnes, ve Václavově vzpomínce, je i v tom smíchu přídech rozpaků a mrzutého překvapení, že syn a následník trůnu se bojí koní.

Následovala léta na Bezdězi a potom v Berlíně a Špandavě. V braniborském zajetí, jak se teď říká. Vězeň na Bezdězi, tak prý ho nazývali v těch létech. Ale jsou to léta obestřená mlhou zapomnění, léta nikoli nešťastná, neboť byl chlapec a oni mu občas vzdávali královské pocty, to se mu líbilo. Necítil se vězněm a teprv na pražském dvoře se naučil mluvit o Braniborech s přídechem trpkosti, neboť brzy postihl, že se to od něho očekává, a úloha trpitele byla příjemnou úlohou.

Život, skutečný život, pro něho začal teprve ve dvanácti. Přivedli ho do Prahy v slavnostním průvodu, zvonily zvony a on se zvědavě rozhlížel. Tohle je země, které má vládnout, tady má znovu vztyčit po letech braniborského rozvratu otcův prapor, obnovit slávu Českého království. Tak mu to říkali. Ptal se, jak se to dělá? Jak se obnovuje sláva? Smáli se, právě biskup Tobiáš a Purkart z Janovic se tenkrát smáli a říkali, aby neměl obav, že budou vždycky u něho a vždycky řeknou, co je potřebí. Ale nebývali vždycky u něho a malý chlapec s očima snad ještě většíma, nežli má teď, neboť tvářička byla menší, občas po deštích sváděl vodu z louží na hradním nádvoří do stružek a vysušoval rozsáhlé prostory, bránili mu v tom, neboť v zabláceném chlapci občas některá Perchta ze služebnictva nepoznala krále a rozkřikla se na něj jako na obyčejného haranta. Biskup Tobiáš si nepřál takové výstupy, podle něho král měl být něco jako Jezulátko, ukryté v hradním svatostánku, jehož jménem kněz uděluje tresty i rozhřešení. Ale Václavovi se zdálo, že právě tím sváděním louží do stružek bystře tekoucích se obnovuje sláva země, nádvoří vysychá a vrací se k svému obrazu před deštěm. Tu strašnou bitvu na Moravském poli, v níž, jak mu vyprávěli, zahynul jeho otec, si představoval jako déšť, jako prudký liják, který zaplaví zem a rozbředne ji v bahno.

Biskup Tobiáš ani Purkart z Janovic nebyli u něho a neřekli, co je zapotřebí k osvobození země ze zajetí vody, neporadili, kudy vede spád a kudy bude voda odtékat nejrychleji. To dokázal chlapci říct až muž, který přišel s matkou. Václavovi se zdálo, že se podobá otci, jak si ho pamatoval z té matné vzpomínky, měl aspoň otcův smích, leckdy natrpklý, ale většinou nakažlivě vybuchující. Vážný, posmutnělý, trochu zakřiknutý chlapec se tehdy také počínal smát. V Braniborech mu sice poskytovali krom svobody všechny královské pocty, ale snad právě proto ho také nikdo nikdy nepohladil. A matku Kunhutu stvořila horká krev Arpádovců a Rurikovců, co milovala, milovala vášnivě — a jak by nemilovala jediného syna, jehož musela před čtyřmi lety opustit. Tehdy se s ním znovu setkávala, po několika trpkých letech, chtěla mu nahradit nelásku těch let a uměla to.

Byli šťastni, ano, snad byli tenkrát šťastni, všichni tři. Václav, Kunhuta i Záviš z Falkenštejna. Ještě nebyl Václavovým otčímem, jeho svazek s Kunhutou ještě nebyl posvěcen, ale pro Václava byl otcem už tenkrát. Sedávali u jednoho stolu a hrávali si spolu míčem, Záviš byl u krále i ve chvíli, kdy vyrýval své stružky a osvobozoval zem, biskup Tobiáš a Purkart z Janovic a Zbislav z Třebouně při tom chyběli.

Past na Záviše však stražili už tehdy. Dnes Václav ví proč. Tenkrát nevěděl. Bylo mu lhostejné, kdo je komořím a podkomořím, kdo truksasem nebo číšníkem. Leda že se objevovaly nové tváře z Falkenštejnova početného příbuzenstva, Václav měl rád nové tváře, zvolna se zbavoval své nesmělosti a už tenkrát byl zvědavý. A u dvora se objevovali noví, zajímaví lidé, Ojíř z Lomnice například a ten halasný rváč s řetězem z kančích zubů, Hroznata z Húžic, který dokázal vyprávět o lovu příběhy tak napínavé, že když potom Václav na svých prvých lovech žádné takové nezažil, došel k názoru, že není stvořen pro lov a že poslouchat Hroznatovy příběhy je vlastně zajímavější nežli lov sám. Objevovaly se nové a nové tváře. Z těch, kteří pro Václava přijeli do Berlína, i z těch, kteří ho slavnostně vítali na hranicích země, mnozí mizeli ode dvora — a Václav se po nich neptal, nechyběli mu.

Připomněli se sami. Podzim 1283. Před více než pěti lety. Seděli vážně jako moudří krkavci v sakristii chrámu. Mše byla ta pravá chvíle, kdy mohli Václava snadno zbavit Závišova dohledu, Záviš a Kunhuta neslynuli zrovna zbožností, snad se báli Boha. Měli pro to dobré důvody a Tobiáš s Purkartem — už tenkrát to byli právě tihle dva — se právě pokusili objasnit ty důvody chlapci Václavovi. Toužil tenkrát spíš po hře míčem, oni to tušili a bylo jim trpko. Neboť jejich pře byla přece spravedlivá — a bylo tak těžké vysvětlit ji chlapci.

Václav si také sotva co pamatuje z jejich dlouhých, opatrných, zmatených řečí. Musely být zmatené, vždyť chtěli pošpinit všecko, co si v posledních letech zamiloval, musely být opatrné, neboť Tobiáš i Purkart nebyli hlupáci a byli nuceni počítat, že chlapec probere jejich obvinění právě s obviněnými — a pak nemohli doufat v Závišovu nebo Kunhutinu milost. Pátrali bedlivě v té vyděšené tvářičce s ohromnými kukadly. Věděli, že nemají mnoho naděje, ale zdálo se jim, že celý ten příběh je tak do nebe volající, Závišova drzost tak ukrutná a potupná pro všechny, kdo hodlají leda přihlížet, že oni přihlížet nehodlali. Opravdu tenkrát věřili, že k rozhovoru v sakristii je nevede ztráta úřadů, nýbrž smysl pro čest a pochopitelná touha, aby český dvůr nebyl na posměch jako peleš hříchu. Falkenštejn zrádcem Přemysla Otakara. Právě Falkenštejn zavinil bědy země i bědy Václavovy v uplynulých pěti letech. Je snadné to říci. Těžší dokázat malému chlapci, jenž je zcela pod Závišovým vlivem. Zkusili to. Pustili se výmluvně do líčení hladomoru z uplynulé zimy a tuhle část jejich vyprávění si Václav později pamatoval nejlíp. Pět ohromných pražských hromadných hrobů ho děsilo ve snech, představoval si, jak se údy proplétají pod tenkou přikrývkou země, zachvěje se ještě dnes, kdykoli si na představu svých dětských snů vzpomene.

Nejtěžší pro biskupa — jenž byl člověk mravný a vždycky se červenal, kdykoli někdo v jeho přítomnosti vyprávěl lechtivé historky — nejtěžší bylo odhalit chlapci Falkenštejnův hřích nikoli snad největší, ale určitě nejpotupnější. Jeho neřestný život s Kunhutou. Vdovou po Přemyslu Otakarovi přece! S Václavovou matkou, kterou Záviš a právě Záviš vdovou vlastně učinil. Kroužili dlouho kolem toho choulostivého příběhu, chápali, že chlapec miluje matku, a dokonce se obávali, že miluje i Falkenštejna, ale nemohli přece mlčet. Používali jemných náznaků a chápali zároveň, že jsou příliš jemné a že Václav nemůže rozumět. Taky nerozuměl. Trvalo ještě několik let, než počal chápat. Tenkrát hleděl vyděšeně z jednoho na druhého. Byl by rád, aby s ním byli spokojeni, aby řekl právě to, co se říci má, cosi pípal, dnes už dávno neví co, ale vzpomíná si, jak úporně hledal v jejich tvářích jen náznak souhlasu, ochoten v opačném případě pípat pravý opak. Na Závišův příchod se však pamatuje dobře.

Purkarta z Janovic právě dohřálo obcházení kolem horké kaše: „Řeknu ti rovnou, že pán z Falkenštejna je vrahem tvého otce. Ačkoli sám nevztáhl ruku na dýku, podle mě je prostě vrah!“

„Nepřísluší nám soudit tvou matku, králi,“ přidal se biskup k té otevřené řeči, neboť okolkování nikam nevedlo. „Ale nepochází-li její spojení se Závišem od Boha, od koho pak pochází?“

„Od ďábla,“ ozvalo se od vchodu. Vešel tiše a v pravou chvíli, biskup si později myslel, že jedině ďábel ho mohl přivést do sakristie právě v onen okamžik. Ale možná že tam stál déle, sakristie neměla dveře. Třeba byl skryt za kamenným obloukem už delší dobu, Rapoto, nešťastný mnich Rapoto, který měl hlídat, byl patrně přistižen sám a netroufal si ztropit povyk, jak bylo jeho povinností, Záviš byl příliš velký pán, už mu dovolili vystoupit příliš vysoko. Stál prostě u dveří, u nichž stát neměl. Spiknutí, které se dopouští tak dětinských chyb, je odsouzeno k zániku, biskup to jistě v té chvíli věděl.

Záviš pokročil kupředu a Václav se na něj podíval se strachem i s nadějí. Obvinili tě z vraždy a já jsem tě nemohl hájit, nevěděl jsem jak, je dobře, že jsi tady, řekni jim přece, že nejsi vrah. Ano, na tu chvilku se Václav pamatuje dobře. Záviš si sedl na zem vedle Václavova křesla, Purkart z Janovic a na Vimperce a biskup Tobiáš z Bechyně naopak stáli nad nimi, stáli hrdě, dobrá, prohráli jsme, ale na naší straně jé pravda.

„Proč tedy soudíte Kunhutu, jestliže vám to nepřísluší?“ zeptal se Záviš. „Proč ji' soudíte před jejím synem?“

„Mluvili jsme i o tobě,“ řekl hrdě biskup.

„Já vím,“ přikývl Falkenštejn.

Poslouchal, myslel si biskup, slyšel nás — a tak je dobře, že jsem to otevřeně řekl. Král musí přece pochopit, kdo s ním hraje čistou a kdo špinavou hru.

Král však nechápal nic. Bylo mu dvanáct a byl rád, že přišel Falkenštejn.

„Obklopil jsi krále svými lidmi. Je to pochopitelné. Bojíš se, aby nepoznal pravdu.“

„Čí pravdu?“

„Znám jenom jednu pravdu. Boží. Ta, toť se ví, je mnohdy vzdálena od pravdy Vítkovců.“

„A ty jsi jejím jediným vykladačem.“

„Jsem pražský biskup,“ řekl Tobiáš suše. Konstatoval skutečnost, nechlubil se. Byl v té chvíli dalek pýchy. Ale pak se v něm vzbouřila uražená čest. Pozvedl hlas, jako by stál na kazatelně: „Je-li vrah vykladačem vraždy a soudí-li podvodník a lhář svou lež a svůj podvod, pak ovšem boží pravda přichází zkrátka. Tváří-li se vlk jako ochránce stáda...“

„Nejsem vlk,“ přerušil ho Záviš a poprvé od svého vstupu pozvedl hlas. „Nejsem vlk, kněže biskupe — a král není stádo. Ale promiň, přerušil jsem tě. Dokonči svou řeč.“

„Nemám, co bych více řekl. Vše bylo řečeno. A je-li král ještě příliš mlád, než aby mohl pochopit, pak — vykonali jsme svou povinnost. Sémě, jež bylo zaseto, časem vzklíčí.“

„Uzavřel jsi krásně,“ řekl Záviš zase už klidně a s plnou vážností. „Dokonce citátem z bible — a tak se to patří. Nuže — řekli-li jste už všechno, co jste považovali za nutné, snad byste nás teď mohli nechat o samotě.“

Purkart z Janovic se později biskupu Tobiášovi vyzpovídal, že právě v té chvíli na něho v sakristii přišla ta strašná myšlenka. Postoupit kupředu, klidně, aby ho nepoplašil, dojít až k Závišovi a stejně volným pohybem vytasit dýku a pak teprv se pořádně rozmáchnout a ponořit ji do toho nestydatého břicha až po rukojeť. Vražda před očima krále, samozřejmě. Ale pak by bylo dost času přesvědčit Václava, kdo je skutečným vrahem a co je vražda a co spravedlnost. Biskup dal Purkartovi přísné rozhřešení, ale v hloubi duše si oba nebyli jisti, zda tenkrát Purkart neměl potlačit své zábrany a zdali čin nebyl lepší sebespravedlivějších slov. Přinejmenším by jim byl ušetřil mnoho budoucích strázní. Když o tom Purkart později přemýšlel — a byl to jeden z mála případů, kdy se vracel k pohnutkám svých činů či nečinů do minulosti — zdálo se mu, že tehdejší nemístnou změkčilost a neschopnost činu zavinilo vědomí pravdy. Na jejich straně byla spravedlnost a Bůh i král se přece nakonec musí té spravedlnosti dobrat i bez smělého činu. A hned si lál, že přece už nebyli mladíci a měli své zkušenosti, mohli vědět, že právo a spravedlnost po Moravském poli už mnoho neznamená. A připouštěl — byl přece spravedlivý —, že se čin nemusel podařit, Záviš byl hbitý a byl by patrně ve střehu, Purkart byl starší a měl už příliš objemný teřich. Kdyby byl ovšem přistoupil klidně a nenápadně...

Ve skutečnosti řekl: Bojíš se hovořit před námi? Bylo to směšné obvinění, oni sami by se z pochopitelných důvodů nikdy neodvážili mluvit před Falkenštejnem, kdyby nebyli donuceni.

Chlapec otáčel hlavu po hlasech, naslouchal dychtivě a toužil zaslechnout tóny smíření. Vážil si biskupa a jeho důstojenství, líbila se mu Tobiášova mitra, již nosil o slavnostních příležitostech. A Falkenštejna miloval. Proč se přou? Zachytil dokonce nebezpečné zajiskření v Purkartových očích a poděsil se ještě víc. Proč se přou?

„Nechte nás o samotě,“ opakoval Záviš.

„Král je sám už celé týdny,“ řekl smutně biskup. „To jest — je s tebou.“

Chlapci napadlo, že by snad mohl pokleknout a sepnout ruce, poprosit, aby zanechali toho zbytečného sporu, ale nebyl si jist, hodí-li se to pro krále.

Záviš zatím vstal: „Soudili jste královnu! Bez ní! A soudit je právem krále!“ Falkenštejnův hlas pyšně zvonil sakristií a nezachvěl se. Pak teprve dodal velmi tiše: „Ať tedy soudí on mne. Odejděte.“

Pohlédli na krále, jako by od něho očekávali ochranu, ale Václav jenom přikývl, ano, ať odejdou se svými nesrozumitelnými, ošklivými řečmi, ať ten spor nepokračuje.

Věděli, že prohráli. Uklonili se a odcházeli hrdě.

V chrámu se mihl vyděšený Rapoto, mnich, který měl hlídat, neuznali ho za hodna pohledu. Nezůstali za dveřmi, ačkoli mohli, biskup mohl pokleknout u hlavního oltáře a třeba by k němu něco ze sakristie dolehlo. Kráčeli dál prázdnou chrámovou lodí hrdě a nikterak rychle, ačkoli už v té chvíli si nebyli jisti, zdali se vůbec ještě dostanou z Hradu. Dostali se, nikdo jim nečinil potíží. Ale odjeli pro jistotu ještě téhož dne z Prahy a pokládali nepřátelství za vyhlášené. Bylo to naneštěstí nepřátelství proti králi, i když to mezi sebou i před jinými horlivě popírali.

Záviš se tenkrát šel přesvědčit, jestli skutečně odešli. Sledoval je pohledem na jejich trpké cestě — a teprv po chvíli se vrátil do sakristie. Zastavil se ve dveřích, opřel se o stěnu. Přitmělá, bílá sakristie, Falkenštejnův hnědý stín. A Václav měl být králem, všichni to od něho čekali, ti dva, co odešli — a teď i Falkenštejn. Ale Václav nevěděl, jak se to dělá. Čím je člověk králem?

„Říkali…,“ hlas mu přeskočil a Václav si musel odkašlat, „... říkali, že jsi vrah.“ Stín neodpovídal. „Vrah mého otce,“ dodal chlapec a v jeho hlase byla touha, aby Záviš ihned vyvrátil tu pomluvu, neboť to přece musí být pomluva, jinak na tomto světě nic neplatí a láska, poprvé poznaná dětská láska, je ničím.

„Říká se to,“ přikývl stín a loudal se ode dveří. Ale nešel ke králi, mířil do stínu ještě hlubšího v koutě sakristie, usedl tam. Mezi nimi byla celá prostorná místnost a Václav se pamatuje, že měl tenkrát touhu rozběhnout se k Závišovi, přitisknout se k němu, být u něho blíž. Jakýsi nejasný pocit povinnosti ho držel dál v křesle, do něhož ho usadili Purkart s biskupem.

„Říká se to,“ přikývl znovu Záviš. „Prý jsem prohrál bitvu na Moravském poli. Neboť jsem v té chvíli nebyl s tvým otcem. A Přemysl Otakar byl zabit. Od té doby se říká, že jsem jeho vrah.“

„Ale není to přece pravda?“ žádal si jasného slova Václav. Kliček, kroužení a náznaků měl toho dne už dost.

„Oni mají vždycky pravdu,“ usmál se stín.

Václav to nevydržel, vstal z křesla, rozběhl se k Falkenštejnovi. Položil mu svou drobnou ruku na paži. Oči stojícího Václava i sedícího Záviše byly v jedné rovině. Záviš přátelsky zamžoural:

„Mají vždycky pravdu a všechno vědí. Já nevím. Myslím si, že nemají pravdu. Jezdci Vítkovců mohli tenkrát sotva rozhodnout boj. Ale já to nevím, nebo to aspoň nemohu tvrdit s jistotou. Oni naopak vědí všecko docela jistě.“ Václavovi se to líbilo a chápavě se usmál. Měl široký úsměv, jeho drobná tvářička jako by se docela proměnila, když se usmíval, byl vlastně někým jiným. Ale neusmíval se v té době často, teprve se to učil a vlastně dodneška bývalo jen málo svědků této královy proměny. Také Václav nevěděl nic docela jistě a byl si přitom vědom, že král by vědět měl, jistě a s konečnou platností, otec docela určitě vždycky věděl, a Václav neví, prchává do samoty a opakuje si tam do slz: „Nejsem král, nejsem král. Všichni mě tady mají za krále a myslí si, že jím jsem — a nevědí, že mě možná kdesi v Braniborech proměnili, snad mě očarovali, snad nechtěli, aby měli v Čechách zase krále, vyměnili mě za někoho jiného, já přece nejsem král!“

Ano, biskup s Purkartem vědí vždycky všechno. Jako preceptoři. Přemysl Otakar jistě taky věděl. Ale... — Přemysl Otakar byl už vždycky ve Václavových představách podoben trochu Závišovi.

„Myslím, že nejsem vrah,“ řekl Záviš. „A že ti chtěli cokoli namluvit o matce, je podlost. Prostě podlost!“

Miloval ji tenkrát, myslí si dnešní Václav, Záviš Kunhutu skutečně miloval. Ať o něm říkali a ještě říkají cokoli, ostatně každý, kdo se dostal do blízkosti té velké, hřejivé ženy, musel milovat její věčné proměny, její svítivou barevnost, její krásné ruce. Záviš ji tenkrát miloval a vlastně až její smrtí začal jeho pád, pak už nikdy nebyl včas u pravých dveří, už nikdy nevstoupil v pravý čas do pravé sakristie — a snad už ani nechtěl.

Tenkrát se Václav k němu přitiskl a Záviš ho objal kolem ramen.

„Jak můžeš říkat, že mají vždycky pravdu,“ zeptal se chlapec žárlivě. „Přece ji nemají! Nejsi přece vrah.“

„Snažím se být k sobě poctivý. I k tobě, Václave. Uslyšíš to ještě mnohokrát, musíš se sám rozhodnout, jsem-li vrah.“

„Jak se to dělá — být k sobě poctivý,“ zeptal se Václav dychtivě. Záviš se usmál, pokyvoval hlavou, hleděl chlapci zpříma do očí.

„Dám ti přílbu tvého otce. Kunhuta ji s sebou přivezla.“

„Přílbu? Tu z Moravského pole?“

„Ne, ta zmizela. Ale je to přílba Přemysla Otakara, vyjížděl v ní k turnajům i do válek. Ještě ti bude trochu velká, ale dám ti ji.“

„Hned? Pojďme pro ni hned!“

„Počkej. Ještě tu zůstanem. Chtěl bych, aby ti dva — však už se to dovědí, ten mnich v kostele nehlídá zbytečně — chtěl bych, aby věděli, že jsme tu spolu pobyli ještě dlouho.“

„Proč?“

„Aby si mysleli, žes mi neuvěřil snadno.“

Chlapec se zamyslel. Pohlédl tázavě na Záviše. „A neuvěřil jsem ti snadno?“

„To musíš vědět sám, Václave.“

Zamyslel se. „Já to nevím,“ řekl po chvíli nešťastně.

„My oba víme jenom málo. To jenom biskup ví všechno jistě,“ usmál se Záviš a i chlapec se rozzářil.

„Co budeme dělat?“

„Cokoli. Třeba hrát míčem.“

„V sakristii?“

„Proč ne? Půda je rovná a já si myslím, že i Bůh si hraje rád. Zdá se mi aspoň, že je pro to spousta důkazů.“

„Nemáme míč.“

„A to že by nám mělo vadit? Jsi poctivý? Poctivý k sobě, myslím.“

„Chtěl bych být.“

„Pak je to jednoduché. Chytej. Chytils? Mohl jsi přece sledovat mou ruku. Mohl sis představit ten oblouk, kudy letí míč, a stačilo natáhnout paži a ucítil bys pevnou kůži v dlani. Hezky tvrdý, docela pořádný míč z poctivých žíní. Házím. Chytils?“

„Ne, nečekal jsem to.“

„Vidíš, že stačí poctivost. Teď hážeš ty. Ale musíš sebrat míč, bude někde tamhle u stěny.“

„Pozor, házím!“

„Taky jsem nechytil. Myslel jsem si, že půjde nalevo. Jsme vyrovnáni.“

Hráli si ještě dlouho pomyslným míčem a Václav si i při hře občas se slastným sevřením srdce připomněl, že dostane přílbu Přemysla Otakara.

Dostal tenkrát tu přílbu. Dodneška stojí v kapli na čestném místě nedaleko oltáře a Václav, který je častým návštěvníkem kaple, modlí se občas rouhavě nikoli k svatostánku, nýbrž k té zdobené přílbě.

Hráli tenkrát pomyslným míčem. I teď, několik okamžiků před tím, než sklapne past, stražená tak dlouho, Václav hraje. Šachy, nikoli pomyslné. Hraje s Purkartem z Janovic a na Vimperce a hraje dobře, Purkart nikdy nebyl dobrý hráč a teď je ke všemu ještě příliš rozptýlen a příliš mnoho jeho pozornosti spotřebovává snaha, aby to zneklidnění na něm nebylo moc vidět. Teprve dnes noří svou dýku do Falkenštejnova břicha.

Trvalo léta, nežli sklapla past, myslí si Václav. Tenkrát, po sakristii, vypuklo krátké nepřátelství. Královské, lépe řečeno Falkenštejnovy roty oblehly tehdy Purkarta na Zvíkově, ale netrvalo to dlouho, do sporu se vmísil Rudolf Habsburský a to netěšilo žádnou z bojujících stran, Purkartovi bylo slavnostně odpuštěno — Václav si umí představit, s jak trpkými pocity tenkrát to odpuštění přijímal. Biskup ze hry vypadl vůbec, snad si Záviš netroufal postavit proti sobě celé duchovenstvo. Zkrátka chvíle v sakristii bylo zapomenuto, nad Pražským hradem se klenula duha míru, ale nikdo z těch, kteří Václava vymanili z Branibor, se nevrátil ke svému úřadu. A tak past zrála celá léta, skrytě a v lesku přátelských slov. Nejdřív musela zemřít Kunhuta, musela přijet do Prahy Guta se svým habsburským dvorem, a především musel jsem zestárnout, myslel si Václav, musel jsem v otcově přílbě dobývat rajhradský klášter a přesvědčit se o nebetyčné ceně té přílby, musel jsem přestat hledat cesty, jimiž je člověk k sobě poctivý, a najít stezky vlastní podlosti. Poctivé podlosti. Neboť vědomé.

„Šach, Purkarte.“

21. září 1285, před třemi lety tedy a půldruhého roku po srážce v sakristii, umírala na Pražském hradě královna Kunhuta. Kašlala krev, věděla, že umírá, a věděli to všichni kolem.

„Maminko...“

„Musíš být statečný. Jako tvůj otec.“

„Ano.“

„Jsi po mně. Jsi můj syn, spíš můj nežli jeho. Měla jsem v životě štěstí, Bůh mi dopřál, abych se potkala s dvěma skutečnými muži. My dva se potřebujem opřít, víš? Pevně se opřít, ty také. Zůstaň věrný Závišovi, jako je on věrný tobě. Přináší štěstí. A to je víc než úspěch nebo vítězství. Buď mužem, jako je on. Slibuješ?“

„Slibuji.“

Byla to chvíle nadmíru dojemná a všichni kolem plakali, kromě biskupa Tobiáše, jehož tvář zůstala kožená. Ale pak mluvil Kunhutě nad hrobem a v jeho slovech byla královna matka čistou holubicí. A za několik dnů, 23. října 1285, zpečetili v královské kanceláři darovací královskou listinu, jíž se Záviš z Falkenštejna stal majitelem Poličky, Lanškrouna, Svojanova a Landšperku. Tobiášova tvář zůstala kožená a Václav se snažil být mužem jako Záviš. Tehdy ještě ano.

Podle běžného služebního pořádku by měl Záviše z Falkenštejna zatknout purkrabí Pražského hradu Hroznata z Húžic. Ale biskup a Purkart jsou opatrní lidé, vědí, že Hroznata je Falkenštejnův člověk, nebo aspoň kdysi byl. Dnes je sice všecko zmatené, mnozí už Falkenštejna opustili, snad by se přidal i Hroznata — a rád. Mnozí opouštějí Závišovu loď, možná ani Hroznata by se neostýchal, ale kdo ví, třeba by se rozpomněl na tučná léta falkenštejnského stínu.

„Prodal by ho. Myslím, že by ho prodal,“ řekl před dvěma dny biskup Tobiáš. „Ale má jistota je málo, chvíle je příliš vážná, v sázce jsou naše hlavy, pánové, nezastírejme si to, a můj krk je mi příliš milý, než abych jej dával v sázku prodejnosti takového Hroznatý z Húžic. U těch chlapů od meče člověk nikdy neví. Je to lotr, samozřejmě, prodal by vlastní matku, ale najednou se v něm cosi pohne, jakýsi zvrácený smysl pro čest („Jakápak čest u Hroznatý z Húžic,“ namítal Purkart z Janovic), anebo — pomiňme tedy Hroznatovu čest, je vskutku zanedbatelná — takový chlap odhadne špatně rozložení sil, vsadí si ještě jednou na Falkenštejna, rozběhne se ke králi, tadyhle biskup a Purkart tě, králi, chtějí zaskočit. Ne, moji milí, Hroznata z Húžic se někam pošle i s oddílem své jízdy, pojede rád, kdykoli někam jede z královského pověření, ukradne, co mu přijde pod ruku, miluje tedy jízdy z královského pověření, Hroznatý se zbavíme snadno.“

Biskup ožil, pobíhal místností a mával drobnýma ručkama. Byl to malý mužík, droboučký nos se zdál být vražen do tváře, ohromné uši povlávaly kolem hlavy jako korouhve, ale souhrn nadmíru ošklivých jednotlivostí v jeho tváři tvořil kupodivu zajímavý celek a drobným očím neurčité barvy, zapadlým hluboko pod očnicové oblouky, nebylo možno upřít bystrost i zajímavost. Věčné půtky s duchovenstvem ho naučily tvrdosti i laskavosti a s výjimkou vítkovského rodu, který nenáviděl hluboce a tradičně, býval raději laskavý než tvrdý. Zdálo se mu, že biskupské mitře sluší laskavost. Měl rád Přemysla Otakara, občas sentimentálně vzpomínal na klidné doby, kdy žil v jeho stínu. Tím horoucněji nenáviděl Záviše z Falkenštejna.

„Jenomže kdo tedy Záviše zatkne? Já ne, chci být v té chvíli u krále,“ řekl Purkart z Janovic a mnul si nos, jenž na rozdíl od nosu biskupova byl ohromný. Purkartovu tvář jako by kdosi při narození stiskl ze stran, nos vybíhal daleko kupředu a oči jako by naopak ubíhaly vzad. Dvorský posměváček Hynek z Dubé tvrdil o Purkartovi, že každým okem vidí jen do jedné strany, jako divocí kanci. Purkart snášel vtipy na svůj vzhled, říkával, že velká zvířata bývají dobrá, a ohromný břich, jejž nosil ještě před nosem, pokládal za znak dobrého zdraví a vyrovnané povahy. Purkartovou vášní byla spravedlnost. Byl-li kdokoli na vimperském panství odsouzen k smrti, Purkart nelenil, dostavil se k výkonu trestu a držel odsouzenci dlouho řeč, jež měla doložit, že zkrácení o hlavu je v tomto případě přímo ztělesněním spravedlnosti. Lapkové a všelicí provinilci si s hrůzou šeptali o takovém zostření trestu na vimperském panství a řeč před popravou jim připadala horší než mučírna. Pamětníků, kteří by o tom mohli podat zprávu z vlastní zkušenosti, nebylo, neboť samozřejmě, doložil-li pan Purkart dlouhou řečí spravedlnost rozsudku, nemohl pak přece udělit milost. Jestliže někdo přišel za Purkartem se spravedlivými námitkami proti jeho vlastním činům nebo proti činům jeho rodu, Purkart jej vždycky uvážlivě a pozorně vyslechl a většinou přislíbil, že o námitkách bude uvažovat. Snad o nich dokonce i uvažoval.

S biskupem tvořili podivnou dvojici. Břichatý obr a drobný, pohyblivý mužík. Neměli se rádi, ale chovali k sobě vzájemnou úctu a teď už je dlouhou dobu udržovala pohromadě nenávist k Vítkovcům.

Připadali si jako spiklenci, ačkoli byli u moci a seděli pevně v sedle. Ale pokoušeli se zvrátit Falkenštejnovo postavení už tolikrát a s úspěchem tak mizivým, že vlastně měli strach. Tento úder měl být poslední a musel být poslední.

„Nezatkne ho nikdo z nás,“ řekl dlouhý, kostnatý Dobeš z Bechyně se zkaženými zuby a morovým dechem. „A jestli si myslíte, že je to ze strachu...“

„To si nikdo nemyslí,“ mávl rukou biskup.

A tak došlo na Čeňka z Kamenice. Čeněk byl mlád a spřízněn s bechyňským rodem, nevlastní bratr biskupa Tobiáše. Ostatně i Dobeš patřil k Bechyňským, a rody té doby držely pohromadě. Mládí bylo spíš nevýhodou, Dobeš se přimlouval za někoho, kdo pamatuje Moravské pole — a Čeněk je pamatovat nemohl. Deset let uplynulo od té bitvy, a přece v každém, kdo se jí účastnil na české straně, zbyl přinejmenším natrpklý osten proti Falkenštejnovi, osten dobře tajený v letech Závišovy moci, ale byl tady a přetrvával, neboť pro většinu z nich byl Falkenštejn viníkem těch strašných hodin v slunečním žáru u Suchých Krut. Na Moravské pole se nezapomínalo, třebaže se o něm také nemluvilo, vždyť na pražském dvoře bylo v oné době i požehnaně těch, kteří se oné bitvy účastnili na protivné, habsburské straně. Všechno je vlastně směšné a zmatené, Bechyňským a biskupovi se dnes říká prohabsburská strana, a přece to byli oni, kdo před deseti lety stáli pod praporci Přemysla Otakara proti Habsburkovi, a Záviš se kdesi ve Vídni k Habsburkům přitíral právě ve chvíli, kdy Češi hynuli po desítkách.

Čeňkovi z Kamenice bylo v čase Velké bitvy dvanáct let, dnes je mu dvaadvacet. Na Pražský hrad a ke královu dvoru si přijel vydobýt rytířské ostruhy — a je to věru těžké v těchto klidných časech, dobýt si rytířského pásu. Jediná válka, v níž by se dala osvědčit statečnost a rytířské ctnosti, probíhala minulého jara na rakousko-moravském pomezí, podivná, nevyhlášená válka s Albrechtem Habsburkem, synem římského císaře Rudolfa a bratrem české královny, opravdu prapodivná válka, vždyť přece v Praze byla u moci prohabsburská strana. Purkart z Janovic ostatně vždycky tvrdil, že i v těch pohraničních nepokojích má prsty Záviš, ačkoli ten se zrovna potloukal po Uhrách a měl docela jiné starosti. Toho podzimu právě — poprvé bez Falkenštejna — uzavřel Václav s Albrechtem mír, není už ani té drobné války, Čeňkovi z Kamenice jde o rytířské ostruhy, a ty se snáze rozdávají v bojích než v prašivý čas míru. A neprohlédaje jemných diplomatických pletiv a prapodivně křížených vztahů, je Čeněk naladěn spíš proti Habsburkům, menší válka by neškodila — a proti komu jinému, než proti Habsburkům —, válka znamená čest i kořist a v neposlední řadě — na to Čeněk myslíval v posledních týdnech nejčastěji — ostruhy přinesou možná i úsměv Anežky ze Schauenburka z doprovodu královny Guty, téže Anežky, která se teď motá po dvoře, metajíc nazelenalé blesky pohledů na příliš mnohé strany a netušíc, že se tu má senilit možná i menší bitva, neboť zatčení Záviše z Falkenštejna sotva projde v klidu.

Zčásti tedy získala Čeňka z Kamenice pro ten nevděčný úkol vidina ostruh, zčásti úsměv královny Guty, již Purkart obmyslně požádal o pomoc. Mladý rytíř může snad odmítnout svému nevlastnímu bratru-biskupovi, ale přece neodolá úsměvu královny, služba královně je rytířským zákonem.

„Proč ne,“ řekla Guta. „Uškodí-li to Falkenštejnovi…“

„Zatčení a zdi Bílé věže ještě nikdy nikomu neprospěly,“ zašklebil se Purkart a královna se zamračila, jsou hrubí a neomalení ti Češi, není v nich špetka jemnosti, hned polenem do hlavy, jako otec, stejní jako otec.

Guta Habsburská — ostatně říkají jí teď také Jitka Česká — je v Praze půldruhého roku. Sedmnáct let, stejně jako králi. Nevelká, trochu při těle, temnooká, s dlouhým havraním vlasem a velkými ňadry, jež nosila před sebou se zálibnou samozřejmostí, dobře si vědoma, že při prvém setkání to není zrovna tvář, jež by prvá upoutala pohledy mužů. Měli ji rádi všichni na Hradě, včetně služebnictva. Nepřijela jako vítěz, jenž dovršuje pokoření poraženého a vyžaduje si dokonce i jeho lásky. Pohrdala dostatečně svým otcem, Rudolfem Habsburským — a pohrdání Habsburky se tenkrát na Pražském hradě nosilo, přestože u vlády byla prohabsburská klika. Někdy si Guta dokonce myslela, že ji má rád i ten plachý, hubený chlapec, který si říká král.

Se Závišem z Falkenštejna se ovšem setkala už dřív — a třebaže ho tenkrát na vlastní oči vůbec nezahlédla, bylo to setkání dráždivě a plné lákavého tajemství.

Hraniční pevnost Cheb, leden 1285, tedy před třemi, téměř už čtyřmi lety. Po dlouhých odkladech měla se mladičká princezna setkat se svým ženichem, s Václavem Druhým, jenž se zatím neodvažoval pečetit své listy titulem královským, psal se jenom Dědic Království českého a králem bude teprv z milosti Habsburků. Po bitvě na Moravském poli se téměř všechno v Čechách dělo leda z milosti Habsburků. Princezničku to nezajímalo, zajímal ji ženich. Ale tenkrát v sobě ještě dokázala zapřít zklamání nad neduživou postavičkou, kterou jí slavnostně představili na klášterní půdě, je to přece jen — nebo alespoň bude — český král a ona bude královnou, pro čtrnáctileté děvče to není tak málo. O tři roky později, v sedmnácti, už to bude daleko míň. A přece vznešeným divadlem svatby a slavnostním udělováním Českého království jako říšského léna Václavu Druhému (sen řady římských císařů je splněn, Čechy jsou udělovány jako říšské léno, ale Gutě to bylo lhostejné, nebyl to její sen), přece jen se podivně krutým zážitkem slavnostní soulože dvou čtrnáctiletých dětí tenkrát v Chebu probila do Gutiných myšlenek i prapodivná postava před chebskými branami.

„S vojskem, stojí tam s vojskem. A odmítl vstoupit do chebských hradeb, třebaže ho císař zval.“

„To Záviš z Falkenštejna se prý přičinil, abys přišla tak brzy pod čepec. Jako otčím králův a regent království naléhal pořád na urychlení svatby, říká se to aspoň. A teď ani nevejde do chebských hradeb, divný chlap.“

„Má prý na sobě zbroj Přemysla Otakara. Co když nás zajme?“

„Nesmysl, tu zbroj ukradl kdosi už na Moravském poli!“

„Měla sis vzít Záviše, ten prý je v Čechách spíš králem nežli ten nemocný chlapec.“

„Čertův chlapík, ten Záviš, na mou duši, čertův chlapík. Zradit Přemysla Otakara, to se stává, věrnost je řídký pták. Ale lehnout si pak do postele po zrazeném králi a stát se tak otčímem mladého králíčka, tomu říkám čertův chlapík.“

„Královna Kunhuta prý bez něho nevydrží ani den, v noci se vykrádá z Chebu a rovnou k němu do stanu, svět je Sodoma.“

„Byla vdova, mohla si vzít, koho chtěla. Je to věc vkusu, že si vleze do postele s vrahem prvního manžela.“

„Poslouchejte mě dobře, to všecko není jenom tak. Ta hříšná vášeň začala už dávno, Záviš byl přece jednu dobu u pražského dvora. Začal si s Kunhutou, a proto potom zradil Přemysla. Za vítězství na Moravském poli děkujem jedné hříšné vášni, věřte mi.“

„Za vítězství na Moravském poli děkujem síle švábského jezdectva. Závišova zrada neznamenala nic víc než právě jenom zradu jednoho bezvýznamného pána.

„Ten člověk má u sebe nějaké kouzlo. Ničím jiným než kouzlem nemohl přece přimět tuto ženu, aby zapomněla na krále železného a zlatého. Přemysl Otakar byl největším králem křesťanstva — s výjimkou našeho Rudolfa, samozřejmě, Bůh to prokázal v bitvě.“

„Falkenštejn je tajný pohan, to jste nevěděli? Východní pohané ho podplatili, aby znesvářil křesťanské panovníky a zabránil tak tažením do pohanských zemí.“

Míchaná chebská společnost onoho ledna 1285 žvanila vydatně o muži, stojícím před chebskými hradbami — a leccos z toho utkvělo v mysli mladé princezny, jež se v těch dnech stávala královnou. A přestože se mezi jiným doslechla také, že jeden zbrojnoš pozoroval u Záviše čertovo kopyto místo levé nohy (takže Záviš nikdy nespí, aby se nemusel zouvat, vždycky jen počká, až usne královna Kunhuta, a pak se někam odplíží), přesto — nebo snad právě proto začal ten muž Gutu zajímat, a už tenkrát začala být zvědava, jaký přízrak se to vynoří z onoho oparu strachu a obdivu a pohrdání.

Otec Rudolf ji tenkrát, po chebské svatbě, ještě nepustil do neklidných Čech, musela dál putovat s jeho kočovným dvorem, který nesnášela, neboť jí byl obrazem plytké hamižnosti a vytrvalé drobné shánčlivosti tu po penězích, tu po prebendách, tu jenom po důkazech vlastní moci. A tak k ní z dálky příjemně doléhaly zprávy o úsilí Záviše z Falkenštejna, dál vládnoucího Václavem i královstvím, aby už přišla do Čech a dala se spolu s Václavem korunovat. Chtěla do Čech. Je-li Václav jenom nedochůdče — a vypadá to, že je — ona, Guta, dá Českému království dědice, hodného věhlasu Přemysla Otakara. Záviš z Falkenštejna byl tedy v těch měsících jejím nečekaným spojencem. Ale snad se upevnění české dynastie nehodilo do složitých Rudolfových plánů, snad dokonce doufal, že to nedochůdče umře a že by se teď, deset let po Moravském poli, mohl odvážit právě toho, čeho se před deseti lety neodvážil, totiž obsadit český trůn některým z četných Gutiných bratří, zkrátka neměl se příliš k tomu, aby vydal svou dceru Čechům, a Závišovi vyjednavači dlouho stíhali jeho neposedný dvůr po německých městech. K trvalému odmítání však bylo jenom málo kloudných důvodů, a tak konečně v červnu roku 1287 se Guta chystala do Čech.

21. června 1287 loučil se Rudolf První Habsburský se svou dcerou a mohl s ní mít v bamberském klášteře tento rozhovor:

„Nežádám toho po tobě mnoho. Jsi žena a já nejsem tak pošetilý, abych žádal mnoho od ženy. Především dáš pozor na toho samozvance z Falkenštejna, rozumíš? Nechci, abys hlídala jeho činy, od toho s tebou posílám biskupa Arnolda, a taky pražský biskup Tobiáš ti poradí, kdyby se ti zdálo, že... prostě že se něco děje. Hlavně si dej pozor na sebe. Posloucháš mě?“

„Jistě, otče.“

„Hlavně na sebe. Ne že bych věřil takovým žvástům, jako že ten chlap má jakýsi kouzelný závoj, který hodí na ženskou, a ta za ním jde jako ovce. To je samozřejmě hloupost, i když je dobře, že to aspoň víš a dáš si pozor na všelijaké závoje. Stejně — Bůh sotva ví, jak získal Kunhutu, ďábel by to mohl vědět spíš. Kde jsem přestal?“

„Že si mám dát pozor na sebe.“

„Tak tak. Ženská je křehká nádoba. A ty si pamatuj, že nejsi jenom ženská, že jsi především Habsburkovna — a co to znamená, víš. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Nevypadáš, že bys rozuměla.“

„Vypadám, jak vypadám.“

„Nebuď drzá! Češi už zase začali zvedat hlavu. Prý Korutany! Prý mají nárok na sponnheimské dědictví. Za chvíli budou chtít Rakousko a Štýrsko, za chvíli se jim bude zdát, že žádné bitvy na Moravském poli nebylo a že Přemysl Otakar žije.“

„Říká se, že ti pomáhal právě proti Přemyslu Otakarovi.“

„Kdo?“

„Ten Falkenštejn.“

„Jaképak pomáhal? Zradil prostě svého krále, jako by ho zradil teď, kdyby to měl zapotřebí. Zatím to zapotřebí nemá, ten chlapec se zdá být docela v jeho moci, a na to zase — to mi věř — na to je ženská dobrá. Jak někdo má na někoho moc velký vliv, pošli tam ženskou, hned to bude aspoň složitější. Ženská jsi, to se nedá zapřít, oslaď tomu nedochůdčátku trochu život, aspoň bude mít míň času na Falkenštejna. Kunhuta je mrtva — a to je výhoda, budeš na pražském dvoře první. Kdyby ta bláznivá ženská ještě žila, vůbec bych tě tam neposílal, naučila by tě pěkné věci. Víš, že si koupila lvy? Na mou duši, živé lvy z Benátek, nebo jí je koupil Falkenštejn, čert ví. Mají holou zadnici, ale kupují lvy!“

„Tys nikdy nekoupil lvy.“

„Ne, to jsem nekoupil a taky nekoupím. Za peníze se dá pořídit něčí věrnost a něčí zrada, takže nevím, proč bych je měl vyhazovat za lvy. Vlastně jsem rád, že sešlo z římské cesty, vlastně jsem rád. Korunovace v Římě by se neobešla bez všelijakých lvů a drahokamů a ozdůbek a parád. Nemám to zapotřebí. Sláva říšského pána se opírá o jiné ctnosti, než je paráda. Chceš říct, že ty bys chtěla lvy?“

„Nevím.“

„To je chyba, když nevíš. Dobrý kůň vydrží v boji bez vody, dobrý muž bez ohromného chocholu a pláště, kovaného stříbrem.“

„A dobrá žena?“

„Jak to myslíš?“

„Bez čeho vydrží dobrá žena?“

„To ode mne čekáš odpověď?“

„Ovšem, chci se poučit. Loučíme se přece — a bůhví kdy se uvidíme. Chceš mi dát rady do života a svoje požehnání. Nebo se snad mýlím?“

„Ach tak. Začínám rozumět. Měl jsem si dát dřív pozor na tvé zpovědníky a na všechno to dvorské žvanění, ze kterého jsi to pochytila. Zdám se ti příliš přízemní, co? Nemám ten pravý štaufský rozlet. Ať padne papež, já jsem sláva křesťanstva! — Ne, moje milá, já nejsem žádná sláva křesťanstva — a ty jí taky nebudeš, třebaže titul české královny není z nejmenších. Jsem, kdo jsem, a mám jedinou výhodu, že to totiž vím. Většinou nikdo neví, kdo vlastně je, mají se za spasitele lidstva, za skvělého jezdce, za přemožitele Saracénů nebo aspoň za vynikajícího kata. A já jsem jenom špinavý jezdec, kterého povolali na trůn přímo od obléhání bezvýznamné tvrze bezvýznamného basilejského lotra. Povolali mě právě proto, že jsem byl jenom špinavý jezdec bez vlastní moci a bez peněz. Kdyby byli připadli na jiné jméno, stal bych se možná loupežným rytířem. Postrach horního Rýna by mi říkali, a pořádali by na mě trestné výpravy. Podstoupil bych je, protože bych loupil pro vás, pro svoji rodinu, pro svoje syny i pro tebe. Chtěli mít slabého krále, to je to celé. Ale dal-li mi Bůh nebo kurfiřti jednou tu možnost, pak se jí držím a nedopřávám jim radost, aby měli slabého krále. Spustili pokřik, že nejsem hoden té veliké cti, že se nevzpínám k veliké slávě císařství, opřen o čtyři mohutné sloupy, tak to říkají, čtyři mohutné sloupy, Cáchy, Arles, Milán a Řím. Kašlu na mohutné sloupy, jsem, kdo jsem. Kořistník a loupežný rytíř na trůně, budou možná říkat, a už to vlastně říkají, a i když potrestám každého, kdo to bude šířit, já sám, rozumíš, sám sobě si musím umět přiznat, že mají pravdu. Ovšem, takového přece chtěli, jenom míň kořistícího, jim přece vůbec nešlo o slávu císařství. A tak mě tedy mají, a moje síla je v tom, že jsem nezpitoměl a nezačal se pokládat za někoho jiného, než jsem. Mí synové jsou vévoda štýrský a vévoda rakouský, má dcera je česká královna. Mým dětem už nebudou moci přezdívat špinavých jezdců a kořistníků, a na říšský trůn, podaří-li se to někdy, už Habsburky nevynese náhoda. Vynese je tam moc, kterou zakládám. Nemám přitom čas na lvy a na zakládání klášterů. Nikdo mi to taky nemůže zazlívat, jsem jenom špinavý jezdec...“

„Promiň, otče. Nevěděla jsem …“

„Že o tom vím? Že znám ty bláboly Jordana Osnabrückého, jak proměňuji hřivnu císařství na drobné? Že se v ženských komnatách posmíváte mé lakotě? Nejsem lakotný, Guto. Jsem jenom chudý, a vždycky budu chudý, protože vydávám všecko, abych se udržel na té náhodné vlně — a abych tam udržel vás. V hradním žvanění ovšem vypadá směšně to věčné handrkování o landfrýdy, věčné spojování kousků země. Na jedné straně spojíš, na druhé se ti rozpadnou. Hrdlení s přáteli i nepřáteli, výprodej věrnosti. Směšné a malé, samozřejmě. Ale bitvu na Moravském poli Přemysl Otakar neprohrál až u Suchých Krut. Byl poražen ještě před bitvou, právě v tom malém, přízemním handrkování, on, král železný a zlatý, a proti němu hornorýnský jezdec! A přece jsi ty dnes českou královnou. Proč o tom mluvím, nemá to smysl, snad to ani nemůžeš chápat, je ti sedmnáct let.“

„Myslím... myslím, že tě chápu.“

„Vlastně je mi to jedno. Nečekám od světa zrovna pochopení, dokonce ani od vlastních dětí. Nechci, abys mě chápala, chci, abys Václava zbavila alespoň trochu Falkenštejnova vlivu. Protože já ho znám. Je jako já. Taky jenom jezdec, který se náhodou stal takřka králem.“

Tak se mohli v Bamberku loučit Rudolf První Habsburský se svou dcerou Gutou, a byla to chvilka, v níž Guta pocítila poprvé — a vlastně taky naposled — příchylnost k otci. Druhého dne však Rudolf dával členům její družiny, kteří ji měli doprovázet do Čech, příkazy tak neomalené a zahrocené vůči „pražskému nedochůdčeti“, že se v Gutě vůči Václavovi probudil cit takřka mateřský a brzy zapomněla na prchavou chvilku porozumění s otcem.

Když se o několik týdnů později oba průvody na kadaňském náměstí setkaly, pochopila ihned, kdo je ten velký chlap vedle krále. Sklouzl ze sedla, šel pomoci Václavovi, vymotávajícímu se obtížně ze třmenů, trvalo to dlouho a Záviš, snad ve snaze nezkazit slavnostní okamžik, uchopil prostě mladého Václava a vyzvedl ho ze sedla, postavil vedle sebe jako loutku, jíž vlastně ve skutečnosti Václav byl, nic víc než loutka v rukou zrádce a žhavého milovníka a pomocníka ďáblova a regenta království Záviše z Falkenštejna. Šli k ní, nyní jí oni měli pomoci ze sedla — mimochodník byl vysoký a Václav droboučký, Guta obratně sklouzla sama. Nebylo to snadné ve slavnostním plášti, ale byla obratná a nechtěla, aby byl při tom úkonu neobratný Václav, je její muž a je to král, třebaže vypadá nekrálovsky vedle velkého, štíhlého muže z legend.

„Vítej v Čechách,“ řekl Václav tiše — a Falkenštejn se jenom mlčky uklonil. Zachytila tenkrát jeho pohled, nedíval se jí do očí, ani snad na střevíce, jak byla jeho manská povinnost, díval se jí na ňadra a tím pohledem ji svlékal z bohatého bruselského kmentu. Byla zvyklá na takové pohledy a nebyly jí proti mysli, jenže v téhle chvíli byla Guta poprvé královnou a opravdu se jí cítila, ne, nebyla pyšná, ale tenkrát zvedla hlavu, jak dokázala nejhrději, přijala Václavovu ruku a otočila se zády k muži z legend.

Ten pocit nechuti netrval dlouho. Záviš byl příliš dobrý společník a Guta brzy pochopila, že opravdu mohl okouzlit Kunhutu (ostatně ta uherská princezna sotva měla vychování a jistě byla trochu barbarská, mýlila se Guta) — a dávala si pozor, aby nebyla druhou královnou, která se dá okouzlit ďáblovým zplozencem. Ostatně se nezdálo, že by se zplozenec o něco takového pokoušel. Občas sice zachytila jeho podmračený pohled, neurčený zrovna její tváři, občas jí biskup Tobiáš přinášel drobné klípky o jeho odpuzujícím životě, pokoušeje se nafouknout Závišovu nemravnost do rozměrů hereze — nicméně Falkenštejn se Gutě líbil. Nezklamal svou pověst muže z legend. Dovedl sršet vtipem a stíhal jedovatou ironií zejména příslušníky Gutiny německé družiny, dovedl dělat šaška Václavovi, aby se náhle ponořil do podivné samoty uprostřed hučícího davu. Byl to muž s tajemstvím a Guta byla se vším všudy žena a tajemství ji lákalo. V oněch prvých měsících svého pobytu na Pražském hradě nebyla by jistě lhostejně přikývla Tobiášově prosbě. Proč ne, přemluvím Čeňka z Kamenice, uškodí-li to Falkenštejnovi...

Nejpodivnější byl tenkrát Závišův zájem o dítě, které nosila pod srdcem. Neboť Guta byla těhotná a zardívala se pýchou, jejím posláním bylo především dát zemi dědice, a královny těch časů se chvěly hrůzou, jestliže se po nějaký čas dítě neohlašovalo.

„Narodí se nový Přemysl Otakar, uvidíš,“ říkal Záviš s tichým úsměvem, jakoby zamilován do té představy, jako by on sám měl být otcem.

„Toho jsi přece zradil. Proč se těšíš, že se znovu narodí?“

„Říká se to,“ vyhnul se Záviš odpovědi.

Ale docházel v těch dobách za Gutou často, jejímu dvoru se to příliš nelíbilo, bamberský Arnold se tvářil ledově a Záviš měl příležitost počastovat biskupa některou ze svých jedovatostí. Pro Gutu však míval tichý úsměv a zdálo se, že jeho pohledy platí teď spíš nežli ňadrům jejímu životu.

Ten čas ostatně nebyl dlouhý, Záviš pojal zas jeden ze svých bláznivých, marnivých plánů, vdovec po Kunhutě zatoužil po nevěstě z královské krve — a byla to nevěsta hodná muže z legend, neboť o Alžbětě z Arpádovců kolovalo legend neméně. Záviš ji nikdy neviděl, a přece horlivě smlouval ten sňatek, ačkoli o Alžbětě bylo známo... Závišovi to mohlo být jedno. I o něm — bylo známo.

Našli se takoví, kteří tu svatební cestu pokládali za obratný tah. Získá nám uherského krále Ladislava. Čtvrtého a Albrecht v Rakousích bude pěkně stísněn. Ale většina v tom svatebním mumraji viděla jen nezřízenou pýchu, jíž chce Záviš upevnit svou sounáležitost s královskými rody, pýchu špinavého jezdce, který se vyšvihl na nejvyšší stupínek a chce tam setrvat, i když tam nepatří.

Gutě to bylo jedno, sdílela všeobecné pohoršení svého dvora nad tou podivnou svatbou, neboť se od ní čekalo, že je bude sdílet. Uzavírala se ostatně v té době do svého mateřství.

A pak se dítě narodilo — a byl to syn. Přemysl Třetí.

Záviš se vrátil ze svatební cesty i s pochybnou nevěstou, ale pobyl v Uhrách příliš dlouho, než aby toho nedokázali biskup Tobiáš a Purkart z Janovic využít. Záviš nesměl najednou ke dvoru, on, který ještě před půlrokem sám byl dvůr, královna Guta přece nebude dýchat stejný vzduch s tou uherskou děvkou, tak zněla záminka, a Guta jenom krčila rameny. Po pravdě řečeno, byla na tu děvku spíš zvědavá.

A pak v listopadu 1288 malý Přemysl, Gutina pýcha, zemřel. A téhož dne, říkalo se aspoň, že téhož dne, porodila ta děvka kdesi na hradě Svojanově Závišovi syna. Závišovy úsměvy nad Gutiným mateřstvím se teď v Gutiných myšlenkách změnily v škleby. A zvědavý zájem o muže z legend téměř v nenávist.

„Proč ne? Uškodí-li to Falkenštejnovi…“

A tak Čeněk z Kamenice sklonil koleno před královnou a přijal podivný rozkaz — a teď stojí na nádvoří, Hroznatu z Húžic poslali hlídat kupeckou karavanu, jež má být podle zaručených zpráv přepadena, na podsebití Strahovské věže se jako znamení vztyčila korouhev rodu z Bechyně a první jezdci Závišova průvodu vjíždějí do Hradu. Záviš v čele, hned vedle korouhevníka, bílá růže v rudém poli a nad ní sokol povlává doposud pyšně.

Václav zatím v odlehlé komnatě zle tísní na šachovnici nepříliš pozorného Purkarta z Janovic, v jiné komnatě daleko od nich biskup Tobiáš barvitě lamentuje před královnou, že musí dvakrát platit taxu papežskému legátu Janu Boccamazzimu, a jakýpak vlastně legát, když papež, který ho vyslal, už dávno umřel, jenže legát vymáhá peníze, jako by se nechumelilo. I biskup Tobiáš napjatě poslouchá, zda se z nádvoří neozve třesk zbraní.

Čeněk z Kamenice je neozbrojen. Kolem stojí v půlkruhu biskupovi jezdci a zvíkovská rota Purkarta z Janovic, za nimi dokonce pár lučištníků. A koutkem oka vnímá Čeněk i Anežku ze Schauenburka, kterou by nikdo nedokázal zahnat od zajímavého divadla — a že se tady něco chystá, bylo už chvíli zřejmé i dívčímu pohledu. Biskupovi jezdci touží po krvi, příliš dlouho museli jenom přihlížet, jak Falkenštejnovi přátelé pustoší biskupská zboží, dvakrát byla v uplynulých letech vypálena Příbram a oni přišli vždycky s křížkem po funuse, biskup musel žádat o královskou ochranu, a to je pro biskupskou rotu řádná potupa. Teď před nimi stojí viník. Nikdy sám nevypaloval Příbram, ale byl strůjcem jejich neštěstí a oni žízní po krvi.

Čeněk z Kamenice se odlepil od zdi, prošel kordónem svých jezdců a míří sám k Závišovi a jeho korouhevníkům, kteří se už vynořili z brány a pevně přitáhli uzdy, když před sebou viděli kordón jízdy. Čeněk se klátí tou prázdnou prostorou a připadá mu to velmi daleko. Sníh vrže pod nohama.

„To bych ti vzal věž,“ říká Václav Purkartovi a usmívá se. Jsem klidný, myslí si, a je na to trochu pyšný, protože nečekal, že dokáže být klidný.

„Ke všemu abych platil dvakrát.“ láteří biskup, „poslal jsem s penězi toho hňupa Rapota a ten se dal v Němcích v hospodě okrást, jako nováček se dal prostě okrást — a věřila bys, legát vymáhá dál svoje peníze, dokonce se dal slyšet, že prý jsme si to okradení vymysleli. Honorius Čtvrtý je mrtev, ale jeho legát dál vymáhá peníze, kde už má být nějaká spravedlnost, ne-li v církevních kruzích?“ Třesk zbraní se neozývá, ačkoli drobný mnich Rapoto, týž, který se v Němcích dal tak hloupě okrást, přiběhl za biskupem s tajemným šepotem už před hodnou chvílí a Guta si toho dobře všimla.

Hluk venku se zatím vzmáhá spíš před Hradem. Posádka věže, jsou na ní chlapi Dobeše z Bechyně, začala v okamžiku, kdy přejel Záviš, znovu zvedat padací most. Koním se hýbe půda pod nohama, klouzají kupředu po zledovatělém, zvedajícím se mostě, ti vzadu, kteří na most dosud nevjeli, řvou k podsebití nadávky co nejsprostší, jsou tam snad blbci nebo co, zvedat most, když průvod ještě nepřejel?! Ale most se zvedá a věž mlčí.

Záviš z Falkenštejna už pochopil. Popohnal koně proti opěšalému Čeňkovi z Kamenice. Stojí teď oba uprostřed půlkruhu jezdců, Závišovi chlapi se mačkají v průjezdu věže.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Záviš z výšky svého hřebce.

Čeněk neodpovídá. Sám vlastně neví, proč nesedí na koni a v plné zbroji, proč stojí bezbranný a opěšalý proti tomu chlapu na vysokém hřebci a ve zdobných plátech, dokonce i přílba se Závišovi houpe za sedlem. Snad že by se ostruhy zdály být příliš levné. Zatknout pár lidí s takovou silou za zády není příliš rytířský čin, a Čeněk chce být rytířem, hodným toho jména. Mlčí, neříká nic, dívá se nahoru do očí toho legendárního muže, s nímž se málokdy setkal a o němž toho tolik slyšel. Měl by říci „Vítám tě na Hradě a mám tě doprovodit ke králi,“ tak to Čeňkovi dvakrát opakoval Purkart z Janovic, který nic neponechával náhodě. Ale Čeňkovi z Kamenice se do těch slov jaksi nechce, hluk před Hradem se vzmáhá a koně biskupské jízdy netrpělivě podupávají, drážděni lehkou rukou jezdců. Biskupovi i Purkartovi muži číhají na první Čeňkův pokyn či snad jenom na podezřelý pohyb těch v bráně.

„Přijel jsem pozvat krále na křtiny. Tohle je uvítání královské, nebo biskupské?“ šklíbí se nebezpečně Záviš, Čeněk se odhodlává k dohodnuté větě — a pak trochu překvapí sám sebe:

„Mám rozkaz zatknout tě a odvést do Bílé věže.“ A možná spíš z rozpaků sáhl po uzdě Závišova koně, hřebec trhl hlavou, prudký pohyb hned posunul biskupskou jízdu blíž. Záviš se rozhlédl po tom hrozivém polokruhu, jeho pohled jako by je zastavil. Pod šalíři jezdců se honily divoké pověry, je prý kouzelník, jednou, za Přemysla Otakara, když vypaloval Budějovice, rozpůlili prý ho královští mečem a on hned zase srostl, nicméně to jsou pověry. Ruce neklidně objímají jílce mečů.

„Královský, nebo biskupský rozkaz?“ ptá se Záviš posměšně. Kde se v něm bere ten smích, nemá přece naději, myslí si Čeněk, já vlastně taky ne, teď vytrhne meč, stačím sotva odskočit, kůň je hned u mě, já taky nemám naději. Ale Záviš se rozhlédl ještě jednou, snad hledal okno, z něhož pozorují Čeňkovu práci praví osnovatelé, zvedl ruku v rukavici, aby zastavil své jezdce, kteří už taky pochopili a rozjížděli se kupředu obklopit svého pána a položit třeba životy, Záviš je zastavil a zvolna sesedl.

„Propusť mé lidi,“ řekl suše a Čeněk upadl do rozpaků. O lidech nebyla řeč, předpokládalo se, že ta hrstka, která se Závišem pronikne do Hradu, zůstane pod dohledem biskupovy jízdy, Záviš půjde jakoby ke králi a pak se uvidí. Lest s králem nevyšla Čeňkovou vinou, musí teď rozhodnout sám. Stojí přímo proti sobě, oba stejně vysocí, meč zůstal za sedlem, Záviš má za pasem leda krátkou dýku stejně jako Čeněk z Kamenice, síly jsou vyrovnány, alespoň mezi těmi dvěma.

„Pustím je. Mohou hned odjet.“

„Ty jsi biskupův bratr?“

„Jsem,“ odpoví Čeněk téměř hrdě. „Kdysi nás tví lidé oblehli na biskupském zboží u Berouna. Nebýt pomoci Zbislava z Třebouně, možná jsem tu ani nebyl.“ Proč to říká? Proč si sám ospravedlňuje tohle zákeřné zatčení, byl přece takřka chlapec a ta noc u Berouna byla pro něho spíš nádherným vzrušením než opravdovým nebezpečím, jehož si tenkrát ani nebyl vědom, proč to sem plete?

„Nebyli to moji lidé. Ale to je jedno, stejně dobře jsem to mohl být i já.“

Záviš se pokřiveně usmál, na malou chvilku ho Čeněk z Kamenice takřka nenáviděl právě proto, že se dokázal usmát. Pak se Falkenštejn otočil ke svým a křikl: „Vraťte se na Svojanov. Řekněte, že se vrátím včas s králem ke křtinám! Zůstane tu jenom Mikuš a Švarda.“ Pohlédl tázavě na Čeňka. „Půjdeme?“ Vypadal klidně. Vykročili.

Ještě se zastavil. „Propusť moje lidi.“

„Nevěříš mi?“

„Věřil jsem, že vjíždím jako host na přátelský hrad.“

Čeněk přikývl, otočil se ke svým a zařval z plných plic, aby to slyšeli ti na věži i celá Falkenštejnova rota: „Spustit most! Propusťte lidi pána z Falkenštejna!“

A pak šli dál. Dva pěší na rozlehlém, prázdném, bělostném nádvoří, část biskupovy jízdy se odtrhla, vějířovitě se rozjela kolem těch dvou pěšáků a v uctivé vzdálenosti jim dělala doprovod.

Hluk za nimi se vzmáhal, biskupovi lidé vytlačovali Falkenštejnovu čeleď z hradu, neobešlo se to bez četných nadávek a nějaké té rány alespoň loktem, spouštěli zase most a čeleď venku se domnívala, že hradní osádka jenom napravuje svůj omyl, a hodlala se cpát zas do Hradu.

Ale ti dva na hradní pláni se neohlédli, kráčeli dál pevným krokem, Záviš o kousek vpředu, věděl, kde je Bílá věž, sám do ní poslal dost lidí. Hrad vyhlížel jako mrtvý, nikdo se neobjevil na nádvoří a jediný náhodný svědek, Anežka ze Schauenburka, své pověstné zelené oči doširoka rozevřené, byla by dnes uvítala alespoň pohled Čeňka z Kamenice, ale on se neohlédl právě proto, aby se s údivem těch zelených očí nesetkal.

Když vstoupili v Bílé věži do místnosti stráží, která se měla stát Falkenštejnovou vězeňskou celou — na tu dobu celou dosti vznešenou — řekl Záviš nepříliš srozumitelně: „Budu tady tomu říkat Moravské pole.“

Mnich Rapoto znovu vklouzl do královniny komnaty, pošeptal cosi biskupu Tobiášovi a ten uvolněně vydechl a zvedl oči ke Gutě. Porozuměla, zvedla se. Čekala je teď — tak se aspoň domnívali — těžší část úkolu. Vysvětlit Falkenštejnovo zatčení Václavovi, přimět ho, aby je schválil. Radili se dlouho, nežli se rozhodli postavit Václava raději před hotovou věc. Pilně zaznamenávali každý náznak ochlazení ve Václavově vztahu k otčímovi a od smrti Kunhutiny se jim zdálo, že těch náznaků přibývá. Překvapilo je, jak snadno dosáhli Závišova odehnání ode dvora po jeho návratu z Uher. Ale chlapec Václav se jim tak často zdál být hádankou, že nakonec pokládali za bezpečnější nejdříve jednat, dodatečný souhlas se s Gutinou pomocí už nějak získá. Ale teď se báli, chlapcova rozhodnutí byla někdy překvapivě příkrá, jako třeba tenkrát u Rajhradu — a třebaže byl chlapec a měli ho v moci, nikterak netoužili dostat se do sporu s králem, znamenal by možná rozkol s Habsburkem, a oni byli přece prohabsburská strana, chtěli být obhájci královské moci, nikoli rozkolníky.

„Králi, museli jsme zatknout Záviše z Falkenštejna a uvrhnout ho do Bílé věže. Předstíral jenom, že tě jede doprovodit ke křtinám na svůj Svojanov. Chtěl tě zabít. Víme, že to zní neuvěřitelně, ale máme důkazy, že tě chtěl připravit o život a sám se zmocnit království.“

Václav vstal, rukou zavadil o krále na šachovnici a figurka upadla. Bezmyšlenkovitě ji znovu postavil. Cítil, že bledne, myslel si, že je to dobře, že si toho všimnou. Promýšlel mnohokrát právě tento okamžik, i když předpokládal, že přijdou spíš pokorně a s oklikami. Trochu ho překvapil ten přímý biskupův úder.

„Sami jste...,“ začal chraptivě a zarazil se, „... sami jste řekli, že má pro mě přijet. Mluvili jste o královském důstojenství. Je snad důstojné zatknout člověka, který přijel s pozváním?“

„Věděli jsme už, že to mají být krvavé křtiny!“ ozval se Purkart a biskup Tobiáš na něho nevrle pohlédl (proč se do toho plete, svou přímočarou tupostí ještě všechno pokazí). „Mysleli jsme, že zatčení na Hradě je ten nejklidnější způsob. Chystal zradu a dočkal se jí sám, je to spravedlivé.“ Spravedlnost byla koníčkem Purkarta z Janovic, vplétal to slovo, kamkoli se jenom trochu hodilo. Už osm let mu připadalo spravedlivé cokoli, co jen trochu poškodí Falkenštejna. (Nepolevit.  Začne-li biskup žvanit o Bohu a o boží vůli, jak mívá ve zvyku, uteče nám Václav do kaple a neschválí to zatčení.)

„Tys o tom taky věděl?“ zeptal se Václav bolestně, zaznamenal ten bolestný tón, zazněl upřímně, chlapec se takřka zhrozil, jak se podlost daří, jak snadno hraje tu špinavou hru, kterou by Přemysl Otakar nikdy nehrál. „Tys o tom věděl, Purkarte?“

„Spravedlnost vyžaduje...,“ začal Purkart, ale daleko se nedostal.

„Jste spravedlivá prasata!“ vykřikl král a otočil se k odchodu. Byl to připravený závěr, prasata se mu zdálo být tím pravým, závěrečným slovem, uteče do kaple, kam se za ním nikdo neodváží.

„Já také?“ zastavila ho Gutina slova. „Také jsem o tom věděla. Mně též platí ta nadávka?“ Usmála se přitom, byla krásná a Václav ji miloval. Nečekal, že se tu objeví s nimi, ale vlastně byl rád, že se objevila. Trochu se bál právě Gutina pohledu, až jí bude muset říci: Zatkli Falkenštejna, otčíma, druha mých uplynulých let, člověka, jehož milovala má matka a jehož jsem miloval i já, zatkli ho a já jsem tomu nezabránil. Guta se zeptá proč a Václav nebude mít co říci, protože Gutě přece nemůže vyprávět o Rajhradu — a nechce jí lhát, Gutě ne, alespoň zatím ne. Nuže Guta se nezeptá, nebude třeba teprv jí říkat o Falkenštejnově osudu, hraje tu hru s sebou, ať už z jakýchkoli důvodů — a to je dobře. Ale teď na její úsměv není odpovědi, Václav jen chvíli zaváhal a pak prudce vyšel z komnaty. Teď rychle dlouhou chodbou do kaple, tam bude sám a nikdo se ho neodváží rušit, sám jenom s Bohem, s otcovou přílbou a se svou podlostí.

„Uteče nám do kaple a neschválí to zatčení!“ vykřikl Purkart a rozběhl se za králem.

„Nenařídil propustit Falkenštejna a nechtěl s ním ani mluvit. Nestačí to?“ zastavil Purkarta biskup.

„Stačí,“ usmála se královna, která se od smrti malého Přemysla usmívala málokdy.

A tak biskupovi lidé rozhlásili po Praze, že mladý Václav, toho jména Druhý, již dávno s hrůzou pozoroval, jaké úklady mu strojí Falkenštejn, a jak mladistvý král, zmítán pochybami a obklopen lidmi, jimž nemohl důvěřovat — neboť Falkenštejn již dávno předtím obsadil všechny důležitější úřady svými stvůrami — obrátil se nakonec na několik věrných, kteří již dlouho a leckdy k vlastní škodě zastávali zájmy králoství proti úchvatům Falkenštejna a jeho přisluhovačů a kteří také ihned a bez ohledu na osobní nebezpečí přispěchali králi ku pomoci a zneškodnili padoucha, jenž se tak dlouho vyhříval na výsluní královské přízně, až se odhodlal k zradě nejpodlejší, k úkladu o králův život. Slovník těch zvěstí byl šťavnatý a Čeněk z Kamenice se trochu styděl, když za ním přicházeli ublížení a ukřivdění, jichž z časů Falkenštejnovy vlády nebylo málo, a děkovali mu, že „bez ohledu na osobní nebezpečí...“ Ostatně hned příští neděli byl Čeněk z Kamenice při slavnostní mši pasován na rytíře, a i když přitom nepadlo ani slova o Falkenštejnově zatčení, přece věděla celá Praha, zač vlastně jsou ty ostruhy. Anežka ze Schauenburka to dokonce věděla hned z první ruky.

Záviš dál seděl v Bílé věži a král dával sloužit mši za mší a dělil svůj čas mezi kapli a hlavní chrám. Jednou v noci, když ležel vedle královny, řekl pochmurně ke stropu — a slzy v očích dokazovaly, že je opravdu ještě chlapec: „Všechno veliké a hrdinské už bylo vykonáno. Zbyla jen podlost.“

„Nesmysl,“ řekla Guta. Přitáhla si Václavovu hlavu na svou rozměrnou hruď. A Václav zapomněl rád.

Hroznata z Húžic tenkrát, vyslán s hradní jízdou chránit kupeckou karavanu, jež podle zaručených zpráv měla být přepadena, by byl blázen, aby nevyužil takové příležitosti, rozdělil svou rotu a jedna část přepadla a do košile oloupila kupce, druhá pak, v čele s Hroznatou, přijela příliš pozdě k místu činu a mohla nešťastné kupce leda politovat. Když se pak vrátil na Hrad a dověděl se o švagrovi ve věži, jednak se mu nepodařilo dostat se ke králi, aby zjistil, zbývá-li pro Záviše nějaká naděje, jednak na Hradě zůstalo příliš mnoho biskupových jezdců a Hroznata musel část svého mužstva odeslat s kupeckou kořistí na jeden ze svých hradů, takže počal rozvažovat, jestli na biskupské straně nebude přece jen víc pravdy. Z těchto důvodů nepodnikl nic a v krátkém čase, jak se dalo čekat, už nebyl královským purkrabím.

Ta ztráta úřadu ho ovšem zatvrdila a od té chvíle byl zase pevným Falkenštejnovým stoupencem.

„Moravské pole začalo už dva roky předtím, pane, už v šestasedmdesátém. Ten den svátého Rufa začal už tenkrát.“

„Po boji je chytrý každý.“

„Nedělám se chytrým, pane. Ani pro mě to není lehká vzpomínka.“

„Vypravuj. Pravdu. Jen to, co jsi sám viděl.“

„Jsem člověk církve, pane, viděl jsem spíš pečetění listů než ruch vojenských táborů, který tě zajímá jistě nejvíce, jsi přece dědic jeho štítu i jeho přílby. I jeho srdce, vím. Musel už tenkrát myslet na tebe, bylo ti pět let a on se vzdával příliš mnoha hodnot, než aby nemyslel na syna.“

„Jen co jsi viděl.“

„Ano, ovšem, promiň starému muži. Tak tedy tenkrát i muž církve, jenž přece jen občas musí odběhnout od svých pečetidel, mohl snadno nahlédnouti do vojenských věcí, vždyť vojska ležela proti sobě plných pět neděl a dělil je jenom Dunaj. Široký, pravda, v těch místech široký, ale s dobrým zrakem dohlédls i do tábora Rudolfova. Chceš znát, jen co jsem viděl. Nuže i církevnímu oku se zdálo zjevné, že jsou to nerovné tábory, a jejich nerovnost den za dnem narůstala. Nás ubývalo, na druhé straně táhly se večerní ohně časem donedohledna.“

„Mohla to být lest. Zapalovat mnoho ohňů a klamat tak nepřítele, to se přece dělá.“

„Jistě. Ale Přemysl Otakar byl velký vojevůdce a byl by rozeznal klam. Vždyť i já, nezvyklý takovým pohledům, jsem dokázal rozeznat alespoň, že o klam nejde. Ty ohně byly příliš skutečné a pochybnosti o nich leda zbožným přáním. Ostatně měli jsme i jiné zprávy, dostatek zpráv, ba dokonce nevítaný přebytek Jobových zvěstí. Čas od času připojilo se k nám pár zubožených jezdců, co kdesi daleko, po proudu či proti němu, překročili Dunaj, prchajíce z Rakous a Štýrska a Korutan, Kraňska a krajiny Pordenonne. České posádky, pane, či spíše zbytky českých posádek, netroufajících udržet se ani na pevných hradech. Opouštěli i města tak pevná, jako je Štýrský Hradec, a probíjeli se k nám jako štvaní vlci zemí z ničeho nic nepřátelskou. A ti, co ještě před měsícem ujišťovali českého krále svou nekonečnou věrností, přijížděli tenkrát s rozvinutými praporci do Habsburkova ležení naproti za Dunajem. Přemyslovo panství v alpských zemích tálo před očima jako jarní sníh.“

„Proč? A dej teď pozor, rád bych to věděl přesně. Byla příliš tvrdá, ta česká vláda?“

„Nevím, pane, možná. Každá cizí vláda je tvrdá.“

„Šli přece pod jinou cizí vládu. Proč jim ta Rudolfova byla přijatelnější?“

„Každá nová se zdá přijatelnější. Rakouským pánům se zdálo, že v říšském svazku na ně bude mít římský král míň času i míň sil, tak si to aspoň vysvětluji. Ale ať už měli jakékoli důvody, zběhli všichni nebo téměř všichni, dokonce i věrní, osvědčení v předchozích bojích. Snad česká vláda opravdu byla příliš tvrdá, kraji na Emži třeba vládl Purkart z Janovic a znáš sám jeho spravedlnost. Jak teprv musela vypadat vůči cizím?“

„Nikdo nezůstal věrný?“

„Některá města. Nejdéle Vídeň. Ještě tenkrát, na Dunaji, měl Rudolf v zádech Vídeň v české moci. Ale to bylo všechno, pane.“

„Proč nedošlo k bitvě?“

„Nevím, pane, ptáš se příliš mnoho. Úradky boží i úradky králů nebývají dostupné prostým synům řádu. Tenkrát, na břehu Dunaje, zdálo se ovšem být jasnější, proč k bitvě nesmí dojít, alespoň u nás, na naší straně.“

„Nevěřím. Nevěřím, že se otec zalekl množství!“

„Byl nejstatečnější ze statečných. Umřít je snadné, říkal. Umřít je nejlehčí. — A odhodlal se k trpčímu údělu. Mnozí si oddechli — a věř, pane... nebyli nestateční.“

„Proč tedy nepodstoupil boj Rudolf? Bál se! Co? Co myslíš, bál se?“

„O Rudolfovi se říká dodneška, že se nebojí ničeho krom vydat grošík navíc. Odpusť, že tak mluvím o tvém tchánovi…“

„Proč se tedy nepostavil přílba proti přílbě?“

„Říkalo se potom, že už jich bylo příliš mnoho a že dokonce čekali i uherská vojska. Čerství rakouští spojenci by se mu poděkovali, kdyby jim v krajích sháněly píci uherské roty. Říkalo se tenkrát, že si chtěl prostě zachovat své nové spojence. Ale já si myslím, že prostě nechtěl bojovat, mohl-li všeho, oč usiloval, dosáhnout bez boje. A dosáhl, pane. Moravské pole začalo už tenkrát. Tři dni jednali určení páni o podmínkách smíru — a už od počátku se vědělo, že podmínky budou kruté. Chceš znát, co jsem viděl. Viděl jsem na vlastní oči Přemyslovo pokoření před Rudolfem, dva roky před bitvou na Moravském poli. Dvacátého pátého listopadu dvanáct set sedmdesát šest. Padal déšť se sněhem, ani počasí nebylo vlídnější než osud. Ty, pane, znáš už Rudolfa Habsburského jako slavného krále, jenž není věnčen císařskou korunou jen proto, že dosud neuznal za vhodné vydat se do Říma. Ale pro české vojsko v té době byl Rudolf Habsburk jen obejda, který se neprávem vetřel na říšský trůn, král z Nemanic, podporovatel zemských škůdců, Záviše z Falkenštejna například a ostatních Vítkovců, kteří se drze — tak se to tenkrát říkalo —, drze postavili proti svému panovníku. Hubený hrabě odnikud, vynikající leda postavou, to byl tenkrát Rudolf Habsburský pro celý český dvůr. A před tou bledou chmelovou tyčkou s nosem jako sup — odpusť, že tak mluvím, snažím se ti vylíčit, jak jsme mysleli tenkrát — před tím škůdcem říšského práva, o němž basilejský biskup řekl Bože na nebesích, chraň si svůj trůn, nebo ti ho ten chlap zasedne — před tím šel sklonit koleno král železný a zlatý, štít křesťanstva, jehož jméno vyslovovali s obdivem a úctou v Kastilii i Cornwallu a s posvátnou hrůzou si je šeptaly u svých ohňů i hordy Nogaje chána jako jediné evropské slovo, které se vůbec probilo do jejich povědomí. Ve světle dnešní Rudolfovy velikosti, jíž nehodlám nic ubírat, se ti snad zdá, že přeháním. Ale věř, tenkrát tak mysleli všichni. Dokonce i ta záplava Rudolfových vojsk na druhém břehu. Nikdo z nich nechtěl zmeškat tu podívanou. Když přistávala Přemyslova loď, čekal na břehu nepřehledný zástup panstva i žoldnéřů, opilých vítězstvím, pokřikovali a smáli se, ale jistě byli mezi nimi i takoví, kteří hleděli s úctou na slavné brnění, zdobené stříbrem, a možná i cítili trpkost okamžiku, kdy prvý rytíř křesťanstva kráčí do své Canossy. Jistě byli takoví, nevím, nedívali jsme se tenkrát do tváří okolo, hrdost v pokoření bylo jediné, co nám zbývalo. Přivedli koně — a my jsme zvolna, nespěchajíce, projížděli dlouho tím nekonečným davem, řvoucím posměšky. Pět korouhví vysoko vztyčených jelo v čele, vracet se měly už jenom dvě, všechno bylo určeno, celý ceremoniál byl předem domluven, snad proto nesli korouhevníci znamení Štýrska a Korutan a vévodství rakouského tak vysoko a pevně, zuby zaťaty a pohled nevidoucí všechnu tu sběř okolo. Jeli krokem, pane, a Přemysl nepobodl koně. Není snadné, věř, být členem takového poselství, ani pro muže církve, jehož srdce by mělo především chápat a odpouštět. Chápali jsme, to ano, ale neodpouštěli. Nikdo, jsem o tom přesvědčen, už nikdy nezapomene na tu cestu, třebaže bude o ní jenom zřídkakdy a nerad vyprávět, a ti z nás, kdo o dva roky později stáli na Moravském poli, bili se jistě až k smrti, a jsem si jist, že ve chvíli, kdy pobízeli koně proti hradbě Rudolfových rytířů, zabodli ostruhy hluboko a krůtě, neboť je hnala vzpomínka na onu cestu ležením před Vídní. Ta cesta, pane, byla nejhorší, vlastně ne, snad nevyprávím dobře, bylo v tom i cosi zrůdně krásného. Byli jsme nepatrný hlouček uprostřed nepřátelského moře, lidé různí a rozdílní, mnozí by v časech míru některým svým spolujezdcům ani ruku nepodali, ale v té chvíli jsme každý cítil rameno svého souseda, byli jsme jedno srdce a jedna duše, dbali jsme, aby i koně našlapovali zvysoka a hrdě, a dokonce i já jsem narovnal svůj starý hřbet a schránky s pečetidly za sedlem řachtaly mi spíš zvukem bojové sekery. A přece jsme se jeli pokořit. — Pak přišel Rudolfův stan. Přemysl sesedl a šli s ním jenom nemnozí, ostatní zůstali v sedlech, dávajíce najevo, že se zdržíme, jen pokud musíme. Aniž by si to předem řekli, každý z nich držel koně nakrátko, stáli tam jako sochy. V něčem to bylo krásné a v něčem pošetilé, pane. Vítězové měli vidět, že v boji by s námi bylo těžší pořízení, ale oni přece nepotřebovali bojovat, zvítězili i bez boje, a tak ty sochy na koních před Rudolfovým stanem byly leda planým gestem. Nic jiného nežli gesto nám ovšem nezbývalo. Přemysl vešel do Rudolfova stanu, šel živým, rychlým krokem, korouhevníci za ním. Zastavil se hned za vchodem, rozhlédl se přítmím, myslel jsem, že proto, aby nemusel utkvít pohledem na Rudolfově majestátu, rozloženém na velkém trůně uprostřed stanu, ale mýlil jsem se, Přemysl hledal — a našel. Stáli tam blízko vchodu, všichni pohromadě, jako by si vzájemně dodávali síly, všichni ti pánové z Hasslau a Perchtolsdorfu, z Pfannberka a Lichtensteinu, všechny ty opory českého panství v alpských zemích, kolikrát jenom přísahali věrnost, a byly časy, že ji dokonce i drželi. Stál jsem blízko za Přemyslem a za jeho korouhevníky, přímo ve vchodu do stanu, na záda mi kapala voda ze stanových dílců. A tak jsem Přemysla slyšel. „Nespletli jste si správnou stranu Dunaje, pánové?“ zeptal se lehce, jako by se ptal, jak jsou spokojeni se svými novými psy. „Zvolili jsme dobrou stranu,“ chechtal se pán z Wildonu, a ten z nich, který byl nejvyšší rodem a jehož zrada chutnala nejtrpčeji, Jindřich Dolnobavorský, procedil mezi zuby: „Nedokážeš vládnout ani ve vlastní zemi.“ Přemysl neřekl nic, ostatně byla to jen malá, nepatrná chvilka a ceremoniál vyžadoval, aby už pokročil k Rudolfovi, vlastně ani nebylo co říci, Záviš z Falkenštejna s Boršem z Rýzmburka skutečně tenkrát volně plenili v zádech Přemyslova vojska, na urážku nebylo odpovědi. A bylo potřebí pokleknout. Právě v té chvíli, snad že vlhký sníh na střeše stanu byl příliš těžký, ale spíš jeden z našich přidupl nohou stanový dílec, právě ve chvíli pokleknutí zakymácela se najednou jedna strana stanu, mezi zúčastněným panstvem se ozval šum a kdosi vybíhal ven, i sám Rudolf pohlédl starostlivě vzhůru, a Přemysl Otakar, ničeho si nevšímaje, huhlal zatím slova svého pokoření. Skončil dřív, než se strop stanu uklidnil. Rudolf pak vstal, nabídl mu paži a slavnostně pozvedl. Přistoupili korouhevníci a pět korouhví, jedna za druhou, přecházely do rukou římského krále. Moravskou orlici a českého lva Rudolf chvíli potěžkával, chvíli stál, opřen o ty dvě korouhve, jako by váhal, ačkoli všechno bylo určeno a všechno dohodnuto předem. Hleděli si do očí, Rudolf o něco vyšší. Dobře jsem mu viděl do tváře, jeho pohled byl v té chvíli takřka laskavý. Nejspíš i on si uvědomil, že je to jeden z největších okamžiků jeho života, jakých už mnoho nezažije. Ostatně možná, že ti o tom vyprávěl.“

„Nevyprávěl o tom nikdy.“

„Je mlčenlivý — a to ho ctí. Ale nepochybuji, že ani on na tu chvilku ve stanu před Vídní nezapomene, co bude živ.“

„Neptal jsem se tě, co si myslel nebo myslí Rudolf. Chci znát, co jsi viděl.“

„Už toho není mnoho. Vrátil Přemyslu Otakarovi korouhve českých zemí, a ten je podal dál, svým korouhevníkům. Mělo následovat předávání alpských korouhví rakouským pánům, ale Rudolf na to zapomněl, nebo možná chtěl zapomenout. Nikdo nemiluje zrádce, dokonce ani ti, v jejichž prospěch je zrazováno. Ostatně Rudolf nejspíš už tenkrát hodlal jednou předat ty korouhve svým vlastním synům, a jak víš, podařilo se mu to. Tenkrát se zdálo, že leda zapomněl na jednu část dohodnutého pořadu. Podal Přemyslovi ruku a spolu a vedle sebe vyšli ze stanu. Vítal je jásot shromážděných davů, v němž několik jezdců Přemyslova doprovodu trčelo mlčky jako skalisko v moři. Rudolf zvedl Přemyslovu ruku na znamení, že říšská klatba je zrušena. Setrvali chvíli v tom postoji, podobni sousoší světců — a přece oba už v té chvíli jistě věděli, že pokořením před Vídní jejich utkání nekončí, oba už museli vědět, že jednou přijde Moravské pole. Jásot se zvedl ještě výš, Přemysl vyvinul ruku z Habsburkovy dlaně a šli jsme ke koním. Dokonce i já jsem se tenkrát vyhoupl do sedla lehce a jedním pohybem, jak jsem to nedokázal snad už nikdy v životě, neboť víš dobře, že sedlo mi není zrovna přítelem. A vyjeli jsme. Rudolf ještě zamával na rozloučenou a Přemysl se v sedle lehce uklonil. Tentokrát jsme jeli klusem, ulička kolem řvala ještě vítězněji. Pouhé dvě korouhve se vracely zpátky, ale ještě vlály pyšně. A Přemysl Otakar se smál. Vyprávěl si s ostatními jezdci, jak se ve chvíli pokleknutí zakymácel stan, překřikoval hluk okolo, mluvili česky a dav jim nemohl rozumět, ale český král se smál — a to bylo srozumitelné všem.“

„Nevěřím.“

„Bylo to tak, pane.“

„Nevěřím, že otec mohl být tak malicherný. Odevzdat víc než polovinu své moci a slávy a pak se těšit z hlouposti, drobné zlomyslnosti, která nic neznamená, nevěřím, že byl tak malý. Lžeš!“

„Pravda. Možná že to byla náhoda a možná jenom malicherné gesto, jež neměnilo nic na kruté skutečnosti. Ale najít v té chvíli něco, cokoli, něco sebemalichernějšího, nad čím se lze smát i ve chvíli porážky, k tomu, pane, myslím si, je zapotřebí síly. Neboť ty davy kolem toužily vidět slzy a my jsme k nim neměli daleko. Ale Přemysl Otakar se smál, my jeli klusem uličkou hanby a měnili jsme ji v uličku pýchy, již nepokořila ztráta tří korouhví, ba ani pokleknutí před králem z Nemanic, vždyť ke všemu se v té slavnostní chvíli ještě zakymácel stan! A proto, pane, promiň mi mou smělost, proto jsem byl hrdý na svého smějícího se krále, a i když bych ti nepřál, abys kdy ty sám musel prožívat chvíle tak hořké, přece jen, kdyby tomu tak někdy bylo, chtěl bych, abys dokázal zapřít své slzy a našel sílu i důvod, třeba sebemalichernější důvod — ke smíchu. Jako tvůj otec tenkrát před Vídní.“

BÍLÁ VĚŽ

V Bílé věži je dostatek času. Záviš leží na kožešinách — ano, dali mu sem kožešiny, přece jenom ho ještě neodepsali úplně, je to panské vězení — a hledí do stropu a občas do zdi a občas se úzkým oknem snaží zahlédnout v oparu pod sebou kousíček městských hradeb. Když se postaví na špičky a hodně přimkne k levé zdi, může zahlédnout pár domků Židovského Města nedaleko brány svátého Františka.

Přicházejí ho občas vyslýchat. Má rád ta přerušení plynoucího času a bloudí ochotně spolu s vyslýchajícími těmi dvanácti nebo třinácti lety. Neboť co všechno nechtějí vědět? Od časů povstání proti Přemyslu Otakarovi až po jeho nedávnou cestu za uherskou princeznou.

„Jak jsi připravil Vítka z Hluboké o prvorozenství?“

„Nepřipravil. Snažil jsem se sice, ale nepodařilo se mi narodit se dřív.“

„Příliš ti neradíme dělat si blázny. Nejsi na tom zrovna nejlíp a měl bys to pochopit.“

„Rád bych si zlepšil svoje postavení, ale při nejlepší vůli ti nemohu říci, jak jsem se stal prvorozeným v krumlovském rodu. Nestal jsem se jím, i když připusťme, že jsem o to usiloval.“

„Nebudeš-li odpovídat, dám ti nasadit pouta!“

„Odpovídám přece.“

A opravdu odpovídá, dokonce i Zdislavu ze Šternberka, novému purkrabímu, který chodí na výslechy nejčastěji, ale i sám pro sebe hledá odpovědi, a není vždycky snadné najít tu pravou. Na bílé opukové zdi promítají se jako stínové obrazy děje uplynulých let, některé jasně a s mnoha podrobnostmi, v jiných chybějí tváře, z postav zbyly jen neurčité obrysy a hlasy nezní zřetelně. Ale Záviš by odpověděl rád — sám se podivuje, kde se v něm bere ta ochota — dokonce i tomu šlachovitému rváči ze Šternberka, který kdysi koketoval se Závišovou mocí. Zpovzdáli, spoléhaje na Falkenštejna, uždiboval i on z biskupského zboží, dokonce ještě ž královského zboží Přemysla Otakara blahé paměti. Obrátil včas, svěřili mu pražské purkrabství a tváří se teď úředně. Nit příběhů uplynulých let je však příliš jemná, aby ji Zdislav mohl uchopit, a dokonce i Záviš ji rozplétá jen s ostychem a nejistotou.

„Jakým kouzlem jsi zapůsobil na královnu vdovu? Kde máš ten závoj, o kterém se říká...“

Skutečné odpovědi se vynořují, až když je Záviš sám. Vlastně to nejsou odpovědi, neuspokojují ani Záviše, neřkuli Zdislava, jehož smysl pro odstíny končí u černé a bílé, bílé je to, co slouží rodu ze Šternberka, a Záviš je toho času pochopitelně černý jako Zdislavova kobyla.

„Proč jsi nevstoupil do Chebu při svatbě našeho nejmilostivějšího krále, Václava Druhého? Proč jsi nepřišel složit poklonu Rudolfu Habsburskému?“

Záviš neví, opravdu neví, a jenom se usmál, neboť je přece zbytečné říkat Zdislavu ze Šternberka — Nevím.

Neví dokonce ani, jak se stal prvorozeným v krumlovském rodu, a snaží se přijít tomu na kloub, neboť ona schůzka Vítkovců na Rožmberku devatenáctého března 1276 — pamatuje si dokonce i datum, bylo významné v jeho životě —, ta schůzka patří k obrazům jasným a zřetelným. Ženy v něm hrály svou úlohu — a jak by ne, ženské tváře vystupují z opukové zdi s nejjasnějšími rysy, tenkrát to byla matka.

Bylo snad možné tenkrát na Rožmberku postavit se proti proudu? Vítek byl prvorozený a mluvil prvý, mluvil uvážlivě, cítil svou odpovědnost a vážil následky, vždyť se tenkrát zdálo, že postavit se proti Přemyslu Otakarovi je šílenství. Ale oni byli šílení.

„Toto je naše země, naše odnepaměti, a byl to Přemyslův rod, který ji svěřil našim otcům. Kde vzal poslední potomek Přemyslův právo trhat tu zemi na cáry, vyrvat z ní Hlubokou a Protivín, usadit uprostřed, právě uprostřed, ten bolavý kupecký vřed, královské město Budějovice, peleš zbohatlých Němčíků, jako by nebylo dosti na tom, že už zvedl k nebesům zlatokorunský klášter a přivedl na vítkovskou zem pyšné cisterciáky. Tváří se zbožně, a myslí na úchvat, takový je náš král!“

Byli jednotní ve svém šílenství, předstihovali se v kletbách proti Přemyslu Otakarovi a Vítkův návrh, aby vyslali ke králi poselství s listem, zpečetěným všemi přítomnými, brzy počínal být směšný, neboť odpovídat na loupež listem nezdálo se být hodno mužů. Ostatně jako by to už nezkoušeli i páni z Třeboně i Jindřichova Hradce, i stařík Ojíř z Lomnice, jenž kdysi králi dobře sloužíval. Přemysl Otakar se směje listům svých pánů, snad čte jen slova úcty v úvodu a jádro prosby ho už nezajímá. Není snad načase skončit s prosbami? Po celé zemi počínají se tyčit hradby královských měst, husté kožichy lesů padají za oběť mýtnému ohni, špinaví kupčíci se dokonce ozbrojují a křičí, že pán jejich země už není pánem, oni že podléhají samotnému králi! A Přemysl Otakar šlape na odvěké řády, měl by být prvý mezi rovnými, ale jeho nezřízená pýcha vede ho k touze znevolnit i své pány, Vítkovce nejvíc, možná už od časů souboje s otcem Václavem Prvým, už tam se jevil jako proradný a úchvatný syn, Vítkovci tehdy stáli na straně staršího krále, Václav Prvý Jednooký viděl svým jediným okem dál než Přemysl Otakar svýma oběma, dokázal vážit si svých předních bojovníků a nesahal na jejich půdu. Už je to dávno a málokdo na Rožmberku ten souboj otce se synem pamatuje, ale Přemysl Otakar nezapomněl a mstí se a my jsme muži a pomstě se neustupuje.

Rozpalovali se navzájem a víno přitom pomáhalo. I Záviš byl opilý, pocit síly a jednoty a hrdosti rodu byl opojnější mladého vína. Hlasy se zvyšovaly, dokonce i rozvážný Vítek, jestliže pokládal za nutné říci něco varovného, předeslal vždycky, že to vlastně není jeho názor, že by jen rád, aby zvážili všechny okolnosti, a proto že se ujal nectné úlohy, nikoli snad obrany krále, jen úvahy, jak by asi mohli reagovat v Praze, nesmějí přece podceňovat Přemysla Otakara, je na vrcholu své moci, a byť mu nevyšel útok na říšskou korunu a německým králem se stal Habsburk, přece jen zvítězil právě v Uhrách, a nelze očekávat, že by jim snad byl milostiv v případě…“

„V jakém případě...,“ pokřikovali na Vítka a on se znovu omlouval, že nikterak nepomyslil na nějaké ústupky. Předháněli se ve vyvracení jeho obav, na všechno byla odpověď, a byla snadná, neboť slova jsou vždycky levná.

Zasáhla matka. Oči jí planuly a bušila se v prsa. „Je snad něco cennějšího nežli svoboda? Je snad posláním mužů klečet na kolenou u plných hrnců egyptských, nebo je lépe padnout vstoje?“

Tenkrát, ano, nejspíš tenkrát se Záviš stal prvorozeným svého rodu, ačkoli se nepsal z Krumlova ani z Rožmberka, ani z Hradce ani z Landštejna. Tenkrát — bylo mu pětadvacet let — měl uhrančivé oči po matce a tichý, vemlouvavý hlas — tenkrát uhodil do stolu, zvedl se v celé své výšce a řekl: „Přepadnu Budějovice.“ Šum kolem utichl. Řekl to tiše a některým se zdálo, že špatně rozuměli. Postoupil doprostřed místnosti a vyložil svůj plán nočního přepadení. Byl to dobrý plán a všichni věděli, že je dobrý. Nicméně hlasy přestaly burácet, bylo zajisté snazší předstihovat se ve výčtu úchvatů Přemysla Otakara než postavit se polem, dát se vyhlásit za zemské škůdce a očekávat se zatajeným dechem, kdy se pod hradem objeví královský hejtman nebo dokonce sám trestající král. Ale už toho bylo řečeno příliš mnoho a každý si už omočil. Už nebylo možno couvnout, jestliže se mezi nimi našel někdo, kdo prostě řekl: Přepadnu Budějovice, zapálím a smetu je z povrchu rožmberského panství. Váhavě, jeden za druhým přidávali se k plánu, poslední Vítek z Kamene, prvorozený rodu, jeho se Záviš obával nejvíce. Ale přidal se, nemohl jinak po onom večeru, a Záviš mu to nikdy nezapomněl, po letech jmenoval Vítka podkomořím království a dodneška je vzpomínka na Vítka bratrsky něžná, co asi dělá, jak přijal moje zatčení?

Tenkrát, na Rožmberku, se nadšení zas zvolna rozhořívalo, matka hleděla pyšně na svého mladšího syna a ti nejmladší, Budivoj a Henclín, tenkrát ještě chlapci, přijali první Záviše jako hlavu vítkovského rodu. K ránu v opilém hulákání byly Budějovice už takřka smeteny požárem a v myšlenkách hořela i Zlatá Koruna. A vůdcem té pomyslné rodové trestné výpravy nebyl ani Ojíř z Lomnice, ani Oldřich z Hradce, ba ani Vítek od Kamene.

Ke skutečnému přepadení Budějovic ostatně nedošlo ještě dlouho, až na podzim téhož roku, zato to bylo přepadení důkladné a Budějovičtí na ně budou pamatovat a nezapomněl na ně ani Přemysl Otakar, neboť zpráva o tom přepadení ho zastihla ve stanu na břehu Dunaje, ve chvíli, kdy se bortilo alpské panství a kdy jeho skromné vojsko očekávalo posily z Čech, mimo jiné i od Vítkovců.

Právě v onom půlroce, v němž Budějovice pořád ještě nehořely, dozrálo možná Závišovo postavení ve vítkovském rodu. Neboť Vítkovci, ve skutečnosti příliš netoužící vystoupit otevřeně proti svému králi, přece jen nezapomínali na březnovou rožmberskou schůzku, a zvláště když se napili, připadalo jim nepočestné, že Budějovice ještě stojí. Na Závišův účet padalo mnoho trpkých slov a samozřejmě neváhali říkat mu je do očí. Velkohubý mluvka byla slova ještě tak nejmírnější. Bylo takřka těžší vydržet a nepřepadnout Budějovice. Ještě ne, pasovský biskup naznačoval, že Rudolf Habsburský sbírá vojsko a srážka s Přemyslem je neodvratná, ještě je potřebí posečkat na domluvu s Borešem z Rýzmburka, jenž zároveň napadne královské zboží na severu Čech, bylo třeba vážit a zvážit chvíli úderu, a nebylo to snadné, pětadvacetiletý Záviš měl tenkrát ještě pořád blíže k meči než k rozumným úvahám a úšklebky Vítkovců a udivený pohled chlapců, Budivoje a Henclína, kterým se jejich hrdina zdál rozplývat před očima, dráždily Záviše natolik, že častokrát už byl na cestě ke stáji, aby se vyhoupl na koně. Ale přetrpěl ten čas a dokázal sám sobě, že není jen mužem meče, že dokáže víc, ba mnohem víc, než k čemu ho určuje jeho skromný přídomek z Falkenštejna.

Tichá, překvapující slova z březnové schůzky došla tedy svého naplnění. Budějovice hořely jasným plamenem, a dokonce právě ve chvíli, kdy pomáhaly rozhodovat velkou při tam dole na Dunaji, a tím i přestaly být prostým úchvatem zemských škůdců, staly se pomocným úderem římského krále Rudolfa Habsburského, jenž přece zvítězil a pokořil Přemysla a nemůže odepřít své pomoci těm, kdož se v rozhodné chvíli v zádech svého krále postavili na odboj. Vítkovci pochopili, a stejně jako se předtím rozčilovali nad Závišovou váhavostí, velebili nyní jeho rozvahu. Záviš se vyhříval na výsluní úspěchu, skromně se usmíval a prchal před jejich přátelským plácáním po rameni, ale zaznamenával je dobře a těšil se jím ve chvilkách samoty. Sláva a pochvalné mručení těch, jichž si vážil, zdály se mu být tím nejvyšším, čeho rytíř může dosáhnout.

Tenkrát si často představoval, jak do ležení na Dunaji vjíždí zpěněný jezdec a řítí se ke královskému stanu, král nerad vstává od hostiny — vždycky si Přemysla představoval hodujícího uprostřed zbohatlých Němčíků a cisterciáckých mnichů — a pak jezdec chvějivým hlasem posla špatných zpráv přednese provinile: Vítkovci, jakýsi Záviš z Falkenštejna, přepadli Budějovice a zcela je vypálili, vítkovské roty neposílí tvá vojska. — Záviš si představoval, jak král pobledne a zatne zuby. — Kdo je ten Záviš? — Takový velký, temnooký, byl kdysi u dvora, jen chvilku, před dvěma lety, vyvaloval pořád oči na královnu Kunhutu. — Nevzpomínám si.

A Přemysl v té chvíli trpce zalituje, že kdy zvedl hradby Protivína a Zlaté Koruny, pochopí pozdě, jak draze se platí bezpráví na rodu Vítkovců. Záviš si tu scénu kreslil živými barvami, a teprv později začal jeho představivost přitahovat jiný obraz. Král železný a zlatý jede se pokořit před Habsburkem, jede odevzdat tři ze svých pěti korouhví a celou tu dobu ví — tu Canossu mi připravil jakýsi Záviš z Falkenštejna. V takové chvíli se sotva odpouští a sotva uvažuje o vlastních chybách. V takových chvílích se rodí leda nenávist.

Záviš v Bílé věži chce uvažovat o vlastních chybách. Neboť někde byla chyba, ne snad proto, že život končí v Bílé věži. Falkenštejn si dokonce k vlastnímu překvapení uvědomuje, že bílé zdi mu nejsou na obtíž, jemu, jenž miloval svou volnost, loňského léta na uherských pláních našel pro ni dokonce pojmenování. Divoká volnost bylo jediné, co vlastně zbylo po řadě vypjatých let — a přece chvilky stesku po letu na koni a po ženě Alžbětě kdesi na Svojanově jsou jenom řídkým hostem v cele Bílé věže. Snad jsem měl jít do kláštera, šklíbí se Záviš, směšné, Záviš z Falkenštejna jako uvozhřený mnich, ale byl by tam aspoň dobrovolně a nemusel by poslouchat žvásty Zdislava ze Šternberka, patrně potřeboval klášterní celu, neboť ani vězení mu příliš nevadí. Hledá chybu.

Stalo se to snad už tenkrát, před dvanácti roky? Byla to jenom pýcha, která ho hnala uhodit do stolu a říci tiše — dokonce s chladnou úvahou, že tichá slova budou účinnější — Přepadnu Budějovice? Zas a znova vystupují z bílé zdi Vítkovci máchající rukama, musel je přece už tenkrát vidět stejným zrakem jako dnes, jak jinak by se pamatoval, že Ojířovi z Lomnice, když vykřikoval cosi o nenažraných budějovických Němcích, klimbal zrovna na vousu kus zelí, že Oldřich z Hradce metal slovy div ne hořícími, ačkoli o něm všichni věděli, že ještě nedávno zaslal králi list přepokorný — a on přece věděl, že to všichni vědí. Dokonce i matku musel Záviš už tenkrát vidět v její směšné podobě, jak jinak by si dnes tak jasně vybavil tu počestnou ženu, hořící nadšením a mávající kachním stehnem ve chvíli, již Vítkovci později pokládali za téměř svátou, když totiž vřískala, jak nelze žít vkleče u egyptských hrnců a jak je lepší zemřít vstoje. Ona, která nevěděla, co je to umírat v boji, a vlastní smrti se potom bála tolik, že proklečela dny v krumlovské kapli, až se jí otlačila kolena a potom v posteli i záda, takže umřela spíš z toho klečení a ze svého strachu. Přece už tenkrát musel Záviš postihnout i onu směšnou stránku schůzky bez protivníka, statečného hulákání v bezpečí rožmberského hradu. Stala se tedy ta chyba už tenkrát, na začátku? Měl snad rozeznat, že jeho místo je jinde?

Kde jinde? Kde, ne-li uprostřed vlastního rodu, jenž se pozvedl v hněvu, jakkoli směšném. Hněv proti mocným není přece nikdy směšný, byť nám při něm viselo kus zelí od vousů. V pozadí stál katův špalek, a ostatně Boreš z Rýzmburka o rok později skutečně musel k tomu špalku přistoupit a položit naň hlavu. Vítkovci, Záviš též, uprchli k Rudolfu Habsburskému a zachránili život, když král nemínil ponechat bez trestu viníky uličky hanby před Vídní. Jakkoli byli směšní na tehdejší schůzce, jakkoli myšlení, moudrost a rozvaha zůstaly na nádvoří, jakkoli křikem nahrazovali opravdové důvody a nedomýšleli důsledků, přece jen kdesi v utajeném skrytu, zaháněno vínem i pocitem soudržnosti, tkvělo vědomí odboje i trestu. A podporujíce se vzájemně, stvořili vlnu, jež s opatrnictvím odplavila i opatrnost. Bylo to přese všechnu směšnost statečné vzepětí a rytíř, který pobodávaje koně myslí na sílu protivníkova kopí a jeho skvělé brnění, je odsouzen ke zkáze.

Záviš plul s vlnou, vyhoupl se dokonce na její hřeben a byl tenkrát šťasten. Ovšemže mohl vystoupit a pokusit se zmírnit ji, rozbít soudržnost vlny a oslabit její sílu, argumenty mu nechyběly dokonce ani tenkrát. Ale on se vždycky nesl s vlnou, vždycky se pokoušel spíš urychlit její let a vyhoupnout se na hřeben, říci prvý, co zrálo v myšlení všech, ale čeho se zatím neodvažovali dožadovat nahlas. Kdysi dávno, ještě na pražském dvoře — proto ostatně musel tenkrát Přemyslův dvůr opustit — pohádal se s hradním purkrabím, on, bezvýznamný drobný šlechtic, a s hradním purkrabím, v hloupém sporu o krmení koní. Chlapci ze stráží nadávali po stájích vydatně, dávajíce pozor, aby je nikdo neslyšel — a Falkenštejn se s tím ozval před celou rotou, rovnou purkrabímu, ostatní stáli jako sochy a mlčeli, nikdo z těch klnoucích se před purkrabím neozval, a Závišovi to vlastně mohlo být jedno, jeho kůň byl krmen dobře. Bránil spravedlnost? Myslel si to tenkrát. Ale dnes, v Bílé věži, kdy se nešetří a hledá svou chybu, dnes se mu zdá, že cílem nebyla spravedlnost. Spíš obdivné ticho za zády ve chvíli, kdy se odvážil, čeho se neodvážili oni, spíš pozdější přátelské pohledy a utajený obdiv hradní posádky, jejich kradmý, a přece čestný doprovod ve chvíli, kdy opouštěl královský dvůr — neboť hradní purkrabí byl v té době ještě příliš mocným pánem, než aby střetnutí s ním mohlo skončit bez následků. Byla to ješitnost, která ho už tenkrát hnala do bezvýznamného sporu? Byla to snad ješitnost, která ho vynesla na hřbet vlny i v rožmberském hulákání? Ano, je pyšný a ješitný. Dokonce i teď, v Bílé věži.

„Přiznej se, jak jsi všechny úřady svěřoval jen svým příbuzným a vlastním stvůrám, abys krále docela obklopil a odtrhl od věrných pánů.“

„Tys také ode mne obdržel úřad, Zdislave.“

„Bezvýznamný.“

„Tenkrát jsi sám přijel poděkovat, a přivezls dokonce dary. Nepokládal jsi ty dva hrady za bezvýznamné. Už jsi je vrátil králi? Byly ti přece přiděleny Falkenštejnem, mohli by tě snadno pokládat za jeho stvůru.“

„Sprostotou ničeho nedosáhneš.“

„Jak to? Tys přece dosáhl.“

Ovšemže je ješitný, ješitnost je třeba započítat, je možná kořenem té chyby, ale není chybou samou, Falkenštejn hledá v těch dvanácti letech místo zvratu, chvíli, v níž měl a mohl jednat jinak. A tenkrát na Rožmberku nemohl být jiný. To náhlé ztichnutí a pak zas rozehřívání zaskočených Vítkovců, matčin pyšný pohled a obdivné vykulené oči Budivoje a Henclína patří dodnes k nejhezčím Závišovým vzpomínkám, neobětoval by je ani teď, kdy už mu nezáleží na ničem, nebo téměř na ničem.

„Záleží-li ti na životě...“

„Proč myslíš, Zdislave, že mi záleží na životě?“

„Každému záleží na životě.“

Ne, tenkrát nemohl být jiný, a i kdyby byl, neproměnil by nic. Říkali by — Podívejte, tak mladý a už tak opatrný, v boji bude líp ponechat ho u vozů. Matka by se zaň styděla a oni by se možná té noci neusnesli vypálit Budějovice, či spíš by to jenom někdo k ránu zařval opilým hrdlem, a to by se nebralo vážně, měli by důvod nepokládat se příštího půl roku za zbabělce a onoho podzimu, kdy král byl v tísni a trest se zdál být daleko, pozvedli by se stejně a vrhli na královské město s horším bojovým plánem, ale stejně divoce, jako to učinili ve skutečnosti. Jen by je nevedl Záviš, nýbrž Ojíř z Lomnice nebo Vítek, prvorozený krumlovský.

A Záviš náhle vstal a promlouvá ke čtyřem zdem, zvuk proniká dveřmi a stráže budou zítra hlásit Šternberkovi, že vězeň nejspíš zešílel, Zdislav se bude vkrádat do cely opatrně, obklopen strážemi. Záviš nedbá tlučení na dveře, hovoří plynule a zaníceně: „Jsme ovšem v právu a činy Přemysla Otakara proti rodu, jenž Českému království už tolik obětoval, jsou samozřejmě neslýchané á volající o pomstu. Jsem rytíř, nejsem mnich. Ruka mi častěji zabloudí k meči, nežli se zvedá ke kříži, a byl bych proto pokrytec, kdybych teď najednou volal, že pomsta patří Bohu. Pomsta je naše a bezpráví Zlaté Koruny a města Budějovic a města Protivína bude pomstěno naší rukou. Jen se vás ptám — jsme Vítkovci a spjali jsme své osudy s tímto královstvím — opustíme to království jen proto, že král je podlec? Není snad hodno vítkovského rodu zvolit si těžší cestu k spravedlivé pomstě, už proto těžší, že sáhnout k meči je vždycky nejkratší? Chci mluvit — promiňte mladíkovi — o jiné cestě, zdlouhavé a nelákavé, neboť znamená zapřít vlastní hrdost, a pro Vítkovce není těžšího úkolu, vím. Bude válka, dřív nebo později. Musíme zvolit svou stranu a Přemysl udělal všechno, aby nás zatlačil na stranu protivnou, k bledému muži z Habichtsburgu, o němž víme leda to, že si říká římský král. Jenže já tvrdím, že stranu v této válce určili Vítkovcům už jejich otcové a matky. V této kotlině a mezi těmi lesy jsme se narodili a naši předkové s pyšnými korouhvemi jezdili k zemským rokům do Prahy, nikoli do Řezná nebo Norimberka. Král bude v tísni — a nejen král. S ním i celé toto království. Kdo je bude bránit? Snad dnešní královi milci? Opati jeho klášterů? Němčíci z Budějovic? Nebo to nakonec budou ti, jimž bylo nejvíce ukřivděno, pánové z Růže, kteří ve chvíli, kdy jde o osud království, vztyčí své znamení vedle Přemysla a odevzdají svou krvavou daň právě tomu, jenž je tolik pokořoval? Tvrdím, že právě tato hořká cesta je cestou Vítkova rodu, a dává-li nám dnešní den víc než dobré právo zbavit se Budějovic ohněm jako morové hlízy, dá nám cesta boje po nenáviděném Přemyslově boku vědomí splněné rytířské povinnosti i právo obsadit budějovickou rychtu mužem svého rodu a převzít celé, nespálené město v léno jako doznání Přemyslovo, že pozdě, ale přece pochopil, kdo je pravou oporou království.“

Mohl tu řeč pronést i tenkrát. Dokonce si matně vzpomíná, že ji promýšlel, dokud se vlna nenávisti nezvedla příliš vysoko. Pak už, chtěl-li se udržet na hřebenu, mohl říci leda: Přepadnu Budějovice.

Tu dlouhou řeč by ho ani nenechali domluvit, Rudolfa Habsburka neznali a Přemysla Otakara znali příliš dobře, České království jim bylo dutým pojmem, mohli se zrovna tak dobře cítit rakouskými pány a občas, když se to hodilo, se jimi taky cítili. Ne, neměl tenkrát možnost zvrátit svůj osud. Řekl, co řekl, a kdyby ty chvíle prožíval znova, nemohl by říci nic jiného.

„Kde ukrýváš vzácné kusy zbroje Přemysla Otakara, které jsi zdědil po Kunhutě?“

„Zeptej se Jindřicha z Lichtenburka, všechny je ukradl, když jsem jel poprvé k uherské svatbě. Přepadl mě sprostě a ze zálohy a netvař se, že o tom nic nevíš. Dovedu si představit to sousto, Záviš z Falkenštejna přepaden svým vlastním zetěm a oloupen do košile. Už tenkrát jsi myslel na purkrabský úřad?“

„Proč jsi Přemyslovu zbroj nepředal králi?“

„Dal jsem mu Přemyslovu přílbu. Ostatní kusy mu byly příliš velké. Byl ještě chlapec, bál se jen koček a bouří. Proti těm nepotřeboval zbroj.“

„Kam přišly skvosty po Přemyslu Otakarovi?“

„Ptáš se, abys zjistil vinu, nikoli aby ses dověděl. A to je chyba. Pro tak nicotný důvod je škoda vymýšlet otázky.“

„Jsi příliš pyšný, Záviši. Měl by sis uvědomit, že jsi vězeň.“

„Ano, jsem pyšný. Ale to je jenom kořen chyby. Kde je chyba sama, na to mi odpověz.“

„Jaká chyba?“

„Tomu ty nerozumíš.“

V Bílé věži plynuly dny. Už bylo jaro roku 1289.

„Pravdu. Jen, co jsi viděl.“

„Samozřejmě. Viděl jsem všecko, pane, všecko. Umím se dívat kolem sebe. Tak tenkrát, na svátého Rufa, leželi jsme nad Moravským polem už třetí den, a to byla ta chyba, to byla chyba, pane.“

„Neptám se, co byla chyba. Chci vědět, cos viděl!“

„Samozřejmě. Tábor byl řídký, pane, řídký, jinak to neumím říct. Třetí den dochází všecko. Píce pro koně, není co jíst, musí se vyrazit do okolí, a to byla ta chyba... chci říci, hodně pánů se den předtím rozjelo a vraceli se těžce, moc těžce. Taková uherská jízda není k ničemu v pořádné bitvě, ale řeknu ti, když se vojsko trochu rozptýlí, a to se muselo už skrz to pícování, zkrátka, byli jsme obklopeni těmi lotry, hned byli tu a hned zas tady. Mnozí se prostě vůbec nevrátili, ne že by je Uhři snad pobili, to oni ne, ale leckdo musel ustoupit a postavit se k obraně na nějakém vršku, pár jezdců, rozumíš — a kolem moře Uhrů, naše polská lehká jízda musela z toho tahat hlouček po hloučku, to síly nepřidá, celou noc se někteří vraceli a někteří šli ráno před bitvou rovnou k pobožnosti...“

„Byls taky v takovém hloučku?“

„Byl, pane, vrátili jsme se večer, Poláci nám pomohli, ale bez píce, pane, koně skoro o hladu, pacholka mi trefil šíp, ani mi neměl kdo podat přílbu, pane, nechtělo se mi do ní, nikomu se nechtělo, i když už znělo troubení, a kdo mohl, nasazoval přílbu, až skoro když se koně dali do klusu, takové bylo vedro, pane. Už jsem říkal, jaké bylo vedro?“

„Ne, to jsi neříkal.“

„Nepředstavitelné, den za dnem, pane, ve stanu nešlo vydržet a ani v noci nepřicházel chládek, do stanů nikdo nechodil ani spát, chlapi jezdili nazí, sotva přikryté ohanbí, a v ruce meč, a uherská jízda střílí sviňsky dobře z luků, střílejí za jízdy, celé mračno šípů, kdybys měl pancíř na těle, nic ti to neudělá, ale chlapi byli nazí…“

„Chceš říci, že šli do bitvy nazí?“

„To ne, pane, do bitvy nikterak, jakpak do bitvy, jenom den předtím a tu noc hodně jich tahalo z masa šíp, kdepak do bitvy. Jenom chci říci, jaké to bylo zrovna v ten den, nikomu se nechtělo natahovat na sebe pancíř a holeně, železo rozpálené — a to bylo ráno, pane, všichni si říkali, že bitva by se měla svést ráno, pěkně za svěžího vzduchu, jenže bohoslužby se protáhly a potom, jak jsem říkal, každý čekal na poslední chvíli, a tak čekali všichni, šikovalo se to pomalu. Na druhé straně asi zrovna tak, ani tam to moc nešlo — a tak se pořádný šik ustavil až kolem desáté, ano, mohlo být kolem desáté.“

„Co král?“

„Stál v čele, uprostřed šiku, jak se sluší na krále, kolem něho všech pět korouhví, všech pět, pane, aby Rudolf viděl, s kým má tu čest. Šik byl pořádný, krytých koní jsme myslím měli víc než Rudolf, a krytí koně, ti, pane, tenkrát rozhodovali boj, na protější straně se to jenom hemžilo, ale ta naše železná stěna musela vypadat hrozivě. Vlastně nechápu, jak jsme mohli prohrát, v těžkých koních jsme na tom byli lip, sám Rudolf se ani neodvážil postavit do prvního sledu, jeho korouhve stály vzadu, a to jsme pokládali za dobré znamení, Přemysl Otakar se jistě usmíval, když viděl Rudolfovy praporce někde vzadu. Byli jsme dobré vojsko, pane, aspoň my, těžká jízda. Heslo bylo Praha, zelené kříže přes prsa a na zádech, ti naproti měli kříže červené. Zelenala se nás tam hezká řádka, vlastně čtyři řady, je to zvláštní chvilka, ty okamžiky před bojem, ohlížíš se, koho máš vedle sebe, komu bude třeba pomoci nebo kdo pomůže tobě. No a — pak to začalo. Nejeli jsme prohrát, pane, i když jsme věděli, že hotovost se scházela moc liknavě, že je nás míň a že mnozí z těch lotrů naproti měli teď stát v našich řadách. Žádný rytíř nejede prohrát a v krytých koních... to už jsem říkal.“

„Ano, to už jsi říkal.“

„Trouby a bubny... však to znáš. Či vlastně neznáš, ještě jsi nebyl ve velké bitvě, jsi ještě mladý, no ovšem, jsi ještě mladý. To zkrátka zatneš zuby a myslíš jenom na jediné, na toho před sebou, vybíráš si ho celou cestu, podle brnění a podle chocholu, koně jsou odpočatí a zrychlují, nezůstat vzadu, pane, to je důležité, ti přední víří prach, a tenkrát zvlášť, při tak dlouhém suchu, se prach zvedal v oblacích. Bylo to dobré bojiště, rovné jako mlat, nebylo potřebí vyhýbat se všelijakým kopečkům nebo chlumům, bojiště jako turnajová aréna, a to má těžký jezdec rád, kůň se může rozběhnout a rána kopím je pak, jak se sluší. Jen toho prachu kdyby nebylo. Ale v rozjezdu jsem o něm ještě nevěděl, jel jsem v první řadě a to je dobré místo, můžeš si vybrat protivníka, jaký je tě hoden, štěrbinou v přílbě vidíš pak už jen jeho a jen doufáš, že i on tě vidí, že taky on si vybral právě tebe a že srážka bude rytířská.“

„Co král?“

„Jel jsem nedaleko, jen kousek vlevo od něho, slyšel jsem pořád jeho trubače. Ale pak už neslyšíš nic a vidíš leda toho před sebou, sám křičíš Praha a přílba tě ohlušuje. Mně to nevyšlo. Vybral jsem si rytíře celého v černém, všichni tenkrát měli přes brnění ještě cosi na sobě, mnozí se smáli té nové, hloupé módě přetahovat látku přes brnění, ale tenkrát všichni přišli suknu na chuť, látka se sluncem rozpalovala míň než brnění. Tak ten můj, co jsem si ho vybral, byl celý v černém, říkal jsem si, bude ti horko, synáčku, ještě víc než mně — a to ještě nevíš, jak ti zatopím. Ale nevyšlo to, ten černý si vybral kohosi po mé levici a taky měl nejspíš mizerného koně a zpožďoval se, to je zajímavé, že všelijaká holota, co nemá ani na pořádného koně, se přizdobí jako nějaký vévoda, sežene si kus hadru, co vypadá zlatě, a hodí to přes mizerný pancíř, vykovaný kdesi v Bamberku, a s tím hadrem přes prsa vypadá, jako by měl brnění nejmíň z Milána, zkrátka, ten černý měl mizerného koně a zpožďoval se, a já najednou vidím, že se proti mně žene zleva nevelký chlap na vysokém koni, přílbu jako škopek, div ji neměl širší nežli ramena. Viděl jsem ho pozdě a sotva jsem stačil stočit kopí, ale povedlo se to, jenomže jsem trefil zrovna tak štít, zalomcovalo to s chlapem, to bych řekl, ale na koni zůstal, rána trochu sjela. Mě netrefil vůbec, tak jsme se minuli a já hned otáčím koně, abych mu ukázal, zač je toho loket, jenomže za mnou stěna prachu — a věřil bys, pane, já už toho chlapa nenašel. Možná se lekl, dnes jsem trochu přihrbený, ale tenkrát jsem byl ještě mladík, možná ho kůň zanesl trochu příliš daleko, zkrátka už jsme se nenašli a na mě se vrhli hned dva v takových lehčích brněních, kopí jsem samozřejmě zahodil, zbyly z něho třísky hned při té první srážce, tak jdu hned po sekeře, já jsem staromilec, pane, dávám přednost sekeře před mečem, taková sekera je sice těžká, ale když tím tupým koncem — mám ho okovaný —, když tím pořádně trefím přílbu, tak se rozlouskne jak ořech, pane, taky ti dva začali mít úctu a jeden šel z koně, to mi věř. Prach se neusazoval, vidět bylo málo, jako příšera se ti najednou z té clony vynořil jezdec a chvilku trvalo, než jsi poznal, jestli je náš nebo Habsburkova stvůra. V boji je zmatek, pane, a rytíř si pamatuje dobře leda to, že kdyby byl v té chvíli zvedl štít trochu víc bokem, rána by spíš sjela a byl by mohl tnout lépe, to je tak všechno, co si pamatuji — a to se umím dívat, opravdu, dívat se umím. Teď když jsem vyřídil jednoho z těch dvou, druhý se ztratil, a to je velká chvíle pro rytíře, vítězí, a proto se mu zdá, že vítězí celé vojsko, dral jsem se kupředu, tam, kde jsem před chvílí viděl Rudolfovy praporce, ale nemohl jsem je najít, v tom prachu za chvíli nevíš, kde je vpředu a kde vzadu — a nejhorší bylo to horko. Bylo nesnesitelné, už jenom když jsme seděli na koních, ale když se pořádně opřeš do několika úderů, když v jednom kuse škubeš uzdou a stojíš ve třmenech, když se k tomu připojí oblak prachu, který ti vniká do přílby, to je, pane, chvíle k zalknutí, a nikdy potom jsem už nic takového nezažil. Lapal jsem po dechu a kůň mi začal poklesávat na přední, to bylo zlé, možná že nějakou chytil, možná že tím vedrem mu jenom bylo hůř než mně, zkrátka dost brzy jsem ztratil ten blahý pocit, že snad vyhráváme, jakýsi rytíř, vypadal dost vznešeně, se do mě pokoušel tlouct, a já už jsem jenom stál a otáčel koně, abych mu nenastavil bok, zkrátka přiznám se ti, že od té chvíle, co jsem se pokoušel najít Habsburkovy praporce, už toho moc nevím, jako by jakýsi příkrov, ne, není to těmi deseti lety, které uplynuly, ani tenkrát brzy po boji jsem si příliš nevzpomínal, co se vlastně dělo potom, netrvalo prý to ostatně dlouho, říkalo se, že boj byl rozhodnut o polednách. Zkrátka najednou se zvedl křik Řím a král, nejdřív jsem nevěděl, co a kdo to vlastně křičí, v přílbě je špatně slyšet, ale pak jsem porozuměl — a křičeli Hoří! a křičeli to ti s červeným křížem a já jsem pochopil, že hoří náš tábor, a byl jsem najednou sám uprostřed červených křížů. Nechápu, jak se to stalo, nejspíš jsem se skutečně probil až někam poblíž Rudolfa, kde byli shromážděni ti nejpřednější z předních, zdálo se to aspoň podle brnění — a kůň mi kulhal a proti mně vyrazili dva, stočil jsem koně do nejhustšího oblaku a měl jsem jedinou myšlenku, ven z toho, rozhlédnout se, aspoň trochu vidět a aspoň trochu se nadechnout, jel jsem pořád jedním směrem a říkal si, že někam dojedu, ještě pořád se kolem míhali jezdci, ale pokřik se stupňoval a já jsem věděl, je to habsburský pokřik a bitva je ztracena. Nechápu, proč křičeli, snad to byla jenom lest, nemohli přece vidět o nic víc než já — a já jsem neviděl takřka nic, možná někdo na některém křídle mohl mít lepší přehled, ale možná křičeli jenom proto, aby si dodali odvahy, a bylo jich víc, tak křičeli dost nahlas. Třeba jsme prohráli bitvu jenom tím křikem, sám to dodnes nevím. Nejeli jsme prohrát, pane — a v krytých koních jsme byli silnější. Dostal jsem se z toho zmatku až kdesi u slepého ramene Moravy, a to už jsem kolem sebe viděl naše se štítem na zádech. Štít na zádech je prosba o smrt, pane, dožene tě každý pacholek bez odění, protože jeho kůň nese míň, a než se otočíš, pěkně si vybere místo vedle štítu a už ji máš, štít na zádech je to poslední. Nedal jsem si štít na záda, udělal jsem něco, co se zdálo být horší, strhl jsem přílbu a pověsil ji na sedlo, ano, pane, bojoval jsem už pak bez přílby, jel jsem pomalu a lehcí jezdci se mi právě proto vyhýbali, neměl jsem štít na zádech a oni měli kolem dost lehčí kořisti než právě mě, který jel sice bez přílby, ale pořád ještě se sekerou v ruce. Pak jsem potkal pár těžkých jezdců pána z Dubé, už jsme byli bojová rota, a nikoli prchající poražená armáda, jeli jsme na sever, do hloubi Moravy, a všichni jsme věděli, tohle je konec. Náš tábor hořel a se soumrakem byla vidět rudá obloha.“

„Co král?“

„Zmizel. Ano, pane, byl jsem u toho. Ve chvíli, kdy se zvedl pokřik, pokoušel jsem se vyhledat krále, byl by musel být nedaleko mne, a nebyl. Já tvrdím, že zmizel. Bil se jako lev a opustil bitvu až ve chvíli, kdy byla prohrána. A zmizel. A skryl se na bezpečném místě a objeví se znovu, až bude české zemi nejhůř. Čekali jsme ho, v letech, kdy jsi byl na Bezdězi a potom v Berlíně, kdy v Čechách hospodařili Braniboři, všichni jsme čekali, že přijde Přemysl Otakar, objeví se ve své těžké zbroji, někteří dokonce říkali, že ho i viděli. Ale tomu nevěřím, kdyby se opravdu objevil, byl by zasáhl, nejspíše bude jednou ještě hůř a na tu chvíli Přemysl Otakar čeká.“

„Ty tedy nevěříš, že jeho kosti odpočívají ve Znojmě?“

„Nikdo z nás tomu nevěří. Nikdo, kdo jsme byli na Moravském poli. Habsburk a rakouští páni to věděli a báli se, dodneška se bojí Přemysla Otakara. A tak leda vzali jakousi mrtvolu a vystavili ji ve vídeňském chrámu, aby každý viděl na vlastní oči, že velký český král je mrtev. Kosti toho neznámého teď leží ve Znojmě. Přemysl nemohl zemřít na Moravském poli. Nikdo z nás tomu nevěří.

Rytíře Čeňka z Kamenice poslali, aby oznámil králi, že je prostřeno a královna čeká. Nečekala, samozřejmě. Vstupovala ráda do plné místnosti, kde už byli všichni shromážděni, dávala si záležet na svých vstupech. Ale od smrti malého Přemysla s ní nevcházel úsměv jako dřív, přicházela vážná, vznešená a nedotknutelná a Čeněk litoval bývalých časů, kdy ovzduší bylo lehké a rozverné, kdy bylo snadno možné přiblížit se Anežce ze Schauenburka, jež nikdy nic neměla proti vtipu nebo pokloně. Ale teď se dvůr přizpůsobil své paní, vstupoval vznešeně a vážně, a dokonce i ta malá smečka pěvců a básníků, které si Guta přivedla — opouštěli rádi pochmurného Habsburka a našli v Praze dobré bydlo — mírnila své pošetilosti. A tak zvyk slavnostních večeří Guta kdysi v dětství slyšela, že se to tak dělá u dvora ve Francii, a zavedla ten obyčej i na Pražském hradě — stával se spíš obtížnou povinností než příjemným večerním setkáním, jímž býval za svých počátků. I Václav míval ty večery rád, říkal tomu francouzský čeledník a tvrdil, že je to prastarý zvyk hospodáře pojíst večer s čeledí a vyptat se přitom, jak dojí Lyska a které pole zase rozryli divočáci. (Jak to ví, myslíval si Čeněk z Kamenice, kolikrát vůbec viděl v životě krávu a co může vědět o životě malých zemanů na venkovských tvrzích?) Po smrti malého Přemysla se francouzský čeledník stával tíživou povinností i pro Václava.

Čeněk zastihl krále, jak si hraje se štěnětem. Je přece jenom ještě chlapec, pomyslel si Čeněk, ačkoli sám nebyl o mnoho starší. Je to ještě dítě, byť mnohdy překvapil vědomostí docela odlehlou, patrně kdesi vyslechnutou.

Václav držel štěně za čenich a snažil se dívat psu do očí. Štěně uhýbalo, snad je dráždil Václavův dech. „Nepodívá se. Nepodívá se do očí,“ řekl Václav, nevšímaje si Čeňkova pozvání. Čeněk se jenom zdvořile usmál — neboť co také odpovědět?

Král se zvedl a oprašoval si čistotně kolena. „Kdy mi to řeknete?“

„Co?“ zeptal se Čeněk zmateně.

„Ty nevíš? Nezasvěcují tě? Myslel jsem, že jsi biskupův bratr?“

„Nevlastní, pane.“

„Na Falkenštejnovo zatčení jsi měl důvěry dost. Myslel jsem, že k nim patříš. Nebo jsi příliš mladý? Mládí je chyba. Pro co všechno nejsem příliš mladý. Tak co, patříš k nim?“

„Ke komu? Nerozumím, pane.“

„Ani já nerozumím — a to se mi zdá horší. Nerozumí-li král, pak je vlastně o to neporozumění míň králem.“

Šli dlouhou chodbou, štěně se motalo za nimi. Čeněk nechápal, o čem je vůbec řeč, s králem se to ostatně stávalo často, Václav měl rád všelijaké slovní hříčky a dovedl umně kroužit slova. Snad to pochytil od Falkenštejna, ten ho vlastně vychovával v době, kdy se utváří myšlení a zvyky. Málokdo u dvora měl smysl pro královy kalambúry a Čeněk k těm málokterým rozhodně nepatřil. Kroky duněly prázdnou chodbou a novopečený rytíř náhle zatoužil, aby už brzy někde vypuklá nějaká slušná válka. Uklidnil by své svědomí, že získal ostruhy příliš snadno a příliš podivnou cestou, urval by něco kořisti, ne mnoho, je skromný, požádal by o ruku Anežku ze Schauenburka a pryč odtud, pryč ode dvora, kde každý snuje jakési podivné a tajuplné plány, včetně krále, nikdo neřekne ano a ne, každý jen možná a snad. Je tu třeba zatýkat skutečné muže a naopak klanět se před babami s knírem, jako jsou třeba ti lichometní básníci... nemá to smysl. Ale války není, leda jakési úchvaty na biskupském zboží. Na biskupském se kradlo vždycky a na boj se zloději se Čeňkovi nechce, příliš malý důvod, než aby opustil Anežku, jež se ostatně ještě nijak nevyslovila, ačkoli si nemohla nepovšimnout jeho zájmu.

„Míň králem o jedno jediné neporozumění,“ mele si Václav své nesrozumitelné úvahy, „a kolik musí být těch neporozumění z vlastní nedostatečnosti, z neschopnosti pochopit, o kolik neporozumění jsem míň králem, a jsem jím ještě vůbec? Kde se překročí mez mnoha neporozumění?“

Čeněk se přestal i snažit chápat, vymýšlel si dál válku.

Nejlíp s Albrechtem Rakouským, s Habsburkovým synem a Gutiným bratrem, nevypadá to sice příliš pravděpodobně, ale ještě před rokem, za Falkenštejna, byla právě tahle válka na spadnutí, a rakouské země jsou bohaté. Dnes je ovšem všecko jinak nežli za Falkenštejna. V březnu po Závišově zatčení se Václav opět sešel s Habsburkem v Chebu — a byla prý to slavná schůzka, Rudolf si počal namlouvat českého krále, potřeboval jeho hlas ve sboru kurfiřtů. Chtěl ještě za svého života dát zvolit svého stejnojmenného syna Rudolfa následníkem trůnu římských králů a Václavův hlas se rázem stal hlasem důležitým, ačkoli kdysi, při vlastní volbě Rudolfa Prvého, Přemyslu Otakarovi volitelské právo docela upřeli. Václav prý v Chebu poprvé poznal, jak chutná moc neomezená Falkenštejnem, pompa toho setkání na něho jistě působila a zůstane nejspíš věrný Habsburkům. Je jenom málo naděje na válku s Rakušany. Spíš se zdá, že by se něco mohlo dít v Míšni a v Polsku, Falkenštejnovy plány protihabsburské odvety za Moravské pole se zdají ležet v troskách. Ani válka v Polsku by nebyla špatná, myslí si Čeněk.

Štěně se ještě pořád batolilo za nimi a král ještě pořád meditoval o lidské nedostatečnosti pochopit běh času.

Večeře proběhla v chladu v poslední době obvyklém. Královna byla krásná a vznešená a básníci si začínali říkat, jestli by neměli změnit dvůr, v Praze začíná být nuda a král, byť s nimi často hovoří, přece jen nebude králem básníků, trochu jimi pohrdá a trochu je má za dvorské šašky. Ale po večeři si na nudu nemohli stěžovat.

„Kdy mi to řeknete?“ zeptal se král docela stejně jako předtím Čeňka z Kamenice — a Purkart z Janovic se taky docela stejně a neméně vyjeveně nežli prve Čeněk zeptal: „Co?“

Král nespěchal s odpovědí, pohrával si se srnčí kostí, jako by na ní viděl kdovíco zajímavého, biskup Tobiáš ohryzoval ret a hleděl pátravě na svého krále, neboť na rozdíl od Purkarta tušil, oč běží.

„Už padl Svojanov?“ zeptal se Václav — a ostře vážný tón jeho prvé otázky byl tentam, teď se rozmarně zeptal chlapec, jak pokročila hra. Purkart z Janovic si oddechl, biskup Tobiáš nikoli.

„Dosud ne.“

„A dobývá se?“ Zas je ta otázka lehounká, jen takové plané žvanění, pozornost ochabla, mnozí se uvolnili v křeslech a začali žvanit po svém.

„Bylo třeba strhnout obléhání, abych tak řekl, přerušit je na chvíli. Vítek z Hluboké, Závišův bratr, nemůže zapomenout na bratrské vztahy a je příliš drzý k mému zboží,“ odpovídá rovněž lehce a s úsměvem Tobiáš. „Je třeba ho trochu poučit, a tak jsem dal na chvíli strhnout obležení Svojanova.“

„Není to divné, kněže biskupe?“

„Proč divné?“

„Královské vojsko mých věrných pánů nestačí najednou obléhat jeden hrad a zároveň uchránit tvé zboží? A tak mě napadá, co Budějovice? Vrátili už Rožmberci Budějovice?“

„Ne. Dosud ne, pane. Ale není třeba spěchat.“

„Jistě. Proč spěchat? Leda s tím Svojanovem by bylo třeba snad si pospíšit. My jsme totiž, Tobiáši, jenom si vzpomeň, my jsme Svojanov a Lanškroun a Poličku a celé Falkenštejnovo zboží na Vysočině vyměnili s Fridrichem Míšeňským za Drážďany a za kus Míšně, ty si nevzpomínáš?“

Nikdo už nežvaní, všichni poslouchají napjatě. Za vlídnými Václavovými slovy se skrývá urážka, zřejmá všem. Celý nápad výměny falkenštejnského zboží za kus Míšně pocházel od biskupa a o ničem jiném se na pražském dvoře nemluvilo. Jedni soudili, že je to dobrá sázka, v Míšni se teď čtyři perou o dědictví a dá se tam leccos urvat, jiným se zdálo, že trochu rychle skoncovali s Falkenštejnem. Prodávat jeho hrady, dokud ještě nebyl soud? Znamenalo to Závišovo konečné odsouzení a nebylo už cesty zpátky, ostatně to byl asi právě biskupův cíl. Jenže mnozí si snadno dovedli představit sami sebe, jak je jednoho krásného dne zatknou a hned prodají jejich hrad, a ta vyhlídka samozřejmě nebudila nadšení, naopak, nesmělých obránců Falkenštejnových pozvolna přibývalo. Hroznata z Húžic se dal slyšet, že biskup rozhodl za krále taky v naději, že si míšeňský Fridrich své nově nabyté hrady sám pomůže dobýt, a ta pověst snadno nalézala víry, neboť nebyla daleko od pravdy. A cizí, míšeňské roty uprostřed země — to se také nikomu nelíbilo. Jenže míšeňské roty nepřicházely, třebaže celá transakce byla v Chebu schválena i Rudolfem Habsburským jako lenním pánem Míšně. Hrady na Vysočině dál trvaly v rukou falkenštejnských posádek a většina z pánů byla sice ochotna zapomenout, že kdysi byl jakýsi Falkenštejn, ale nebyla už ochotna dobývat pro krále, či spíše pro biskupa a pro Míšňana Závišovy hrady. Ať tak či onak, vlídná otázka, zdali si biskup nevzpomíná na výměnu, nebyla ničím jiným než holou urážkou, neboť Tobiáš na nic jiného nemyslel a každý v této síni to věděl. Bylo ticho a všichni se dívali na biskupa.

„Kdy mi to tedy řeknete?“ zeptal se převlídně Václav.

„Vím, co asi myslíš,“ přikývl Tobiáš.

„Já ne. Já namouduši ne,“ hodlal pán z Janovic širokým úsměvem zmírnit nečekané napětí, ale biskup na něho nevlídně pohlédl a Purkart úsměvu poslušně nechal.

„Snad bychom... právě o tomhle... neměli mluvit zrovna při večeři,“ protestoval biskup.

„A kdy? Mluvil jsi se mnou včera o samotě, a co si vzpomínám, mluvil jsi o koních. Koně mě zajímají, jsem přece rytíř, ale kdy se mám tedy zeptat? Musíš mě poučit.“ To už znělo opravdu nebezpečně.

Biskup stiskl rty a vstal. „Nepůjdem vedle? O takových věcech nebudem přece mluvit před šašky.“

Nebylo tam šaška s rolničkami — a tak šašci-básníci se na sebe podívali, neurazili se, byli zvyklí na takové zacházení zvlášť od církevních osob a ostatně všichni chápali, že to jenom biskup je trochu v úzkých, a tak kope kolem sebe, aby tím poněkud ubohým způsobem utvrdil své sebevědomí.

Václav vstal a následoval biskupa. Ve dveřích se ještě otočil a řekl — pořád ještě lehce a takřka dětinsky: „My se vrátíme. Kněz biskup mi jenom něco vysvětlí…“

Buď je to idiot, nebo je moc chytrý, myslel si neuctivě Purkart.

Čeněk z Kamenice sledoval svého bratra a viděl na Tobiášových zádech, že starý biskup je napjat jako struna. Pohádají se, odhadoval, král si postaví hlavu, dá propustit Falkenštejna, a ten mě přijde vyzvat k souboji ve šraňcích, zatýkal jsem ho a to se neodpouští. A možná že si to ještě představuji příliš krásně, možná že prostě vyměním Falkenštejna v Bílé věži.

Vyhledal pohledem Anežku, ale ta si právě špitala s královnou. Čeněk z Kamenice se v početném kruhu královského dvora cítil velmi osamělý.

Biskup vedle čekal, až král usedne, sám zůstal stát. Chce ve mně vidět poddaného, dobrá, jsem tedy poddaný.

„Čekám, kněže biskupe.“

Má v sobě cosi z Přemysla Otakara, myslel si biskup, ten taky říkával Čekám, ale díval se zpříma a do očí, Václav bloudí pohledem kdesi po stropě a vlastně se tváří, jako by ho rozhovor vůbec nezajímal, a možná že opravdu nezajímá. Ne, má daleko do Přemysla Otakara, Přemysl býval šíp, jenž mířil přesně k cíli, a tenhle hoch snad ani žádného cíle nemá, chce leda potrápit a dokázat všem okolo, že je přece král. Pro biskupa je to víc než trpké poznání, ostatně přemýšlí v poslední době často, kolikrát se už v tom chlapci zklamal. Byl to přece on a Purkart z Janovic a Zbislav z Třebouně a s nimi už jen nemnozí, kdož vykoupili chlapce z braniborského zajetí, byli to oni, kdo ho přivedli do země a obětovali pro to nemálo — a přece se Václava brzy poté zmocnila matka Kunhuta s Falkenštejnem a oni museli léta snášet Falkenštejnův útisk, vydávaný za královskou vládu. Teprve teď, teprve zatčením Falkenštejnovým, vymanili věrní krále z vítkovského vlivu u dvora, zas jednou zachránili Václava, možná že jenom před novým, strašným dobrodružstvím beznadějného protihabsburského boje. A chlapec král nedal sice propustit Falkenštejna z věže, ale taky zatím neschválil to zatčení, nepoděkoval ani pohledem za záchranu života, tváří se naopak, že jaksi svévolně obešli jeho majestát, přikyvuje jakoby nerad prodeji Falkenštejnova zboží, tváří se jako Pýthie, aby zisk a úspěch shrábl sám a neúspěch mohl snadno hodit na biskupovu hlavu. Ačkoli... to přeháním. Sotva myslí tak složitě. „Čekám...,“ opakoval král.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Král bez přílby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.