Vladimír Körner

Uznávaný český prozaik, dramaturg a filmový a televizní scenárista.

Rodina Körnerů pocházela ze Sudet. V roce 1939 odtamtud museli odejít do vnitrozemí. Otec  patřil během války k představitelům vojenského odboje v Kojetíně. Byl v tajné vojenské organizaci, která připravovala povstání na Moravě v roce 1944. Padl v posledních bojích války 7. května 1945 a „in memoriam" dostal dva válečné kříže.

Po válce se rodina vrátila na severní Moravu do Zábřeha. Zde Vladimír Körner zažil odsun Němců. V letech 1954 - 1957 vystudoval Filmovou průmyslovou školu v Čimelicích a ve studiu pak pokračoval v letech 1958 - 1963 na FAMU - obor dramaturgie.

Během studií působil jako dramaturg a později i jako scenárista Filmového studia Barrandov.

Za své tvůrčí úsilí je Vladimír Körner držitelem řady ocenění z našich i mezinárodních festivalů - Berlín, Karlovy Vary, Sapporo, Monte Carlo, Cannes a další. V roce 2004 obdržel prestižní „Cenu Vladislava Vančury".

Smrt svatého Vojtěcha

Historický román, sledující v širokém záběru život a děje v naší vlasti v rozpětí od smrti knížete Václava až do smrti sv. Vojtěcha.

Autor vytváří paralelu mezi životem dvou knížecích rodů, Přemyslovců a Slavníkovců, které zde líčí s až syrovou barvitostí. Sleduje zvláště životní příběhy Vojtěchovy a následnou Vojtěchovu kletbu nad českou zemí.

Vladimír Körner

Smrt svatého Vojtěcha

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vladimír Körner – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-33-8

Obsah

Vladimír Körner

DÍL PRVNÍ

1. VRAŽDA V BOLESLAVI

2. POSEL Z NEBES

3. PŘÍCHOD SPASITELE

4. DIE VERHEXUNG — OČAROVÁNÍ

5. UTĚŠITELKA

6. LEVÝ HRADEC AD CMLXXXII

DÍL DRUHÝ

1. AURORA — JITŘENKA

2. HRANIČNÍ KAMENY

3. UNGELT

4. KUPEC

5. VČELA

6. SVÍCE

7. ZMRTVÝCHVSTÁNÍ

8. SVATÝ KŘEST

DÍL TŘETÍ

1. HORA CASSINSKÁ

2. SEN V RUINÁCH

3. BŘEVNO

4. KLATBA

5. ČAS SKLIZNĚ

6. NANEBEVZETÍ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

DÍL PRVNÍ

PASTÝŘ

De Morte non timenda!

Není zapotřebí se báti smrti…

(credo všech světců)

1.
VRAŽDA V BOLESLAVI

OPĚT SE BLÍŽIL DEN svatých mučedníků Kosmy a Dimiána, k jejich památce vysvětili kapli. Těš se z jitra, neboť bude nespočet svítání, ale tvoje oči je už neuvidí. Celou noc brousili vrazi své nože. Oči zkaleny po včerejším hodokvasu, kameny brusu ubývaly, i ostří. Slunce je pozlatilo. Ještě nikdy nevysvitlo v české krajině jasněji než toho dne, pějí letopisy, v červáncích bude zapsáno osudné pondělí, dvacátý osmý den měsíce září, do pamětí časů přetrvá chorál o vévodovi české země — —

Ach bože, jaký to zrod národa na prolité krvi! Ten, jenž bude opěvován si sám sbírá hrozny k mešnímu vínu, provázen věrným služebníkem. Rosa se třpytí, ještě je čas k žití, ještě pár posledních kroků. Z blízké kaple zve zvonec. Včera ji sám vysvětil. Víno je dozrálé, sňal zástěru, aby se přežehnal a vydal za hlasem k pobožnosti. Za zídkou je malé prostranství a věrný sluha zavře za svým panovníkem branku z vinice, na závoru, hned se skrývá.

Neboť ten plácek už řve po krvi. Chorál se teprve zrodí, všude liduprázdno, bohulibí křesťané vyspávají včerejší slávu, na bratra čeká pouze Boleslav. Druhorozený, oči ukryty v dlaních, číhá na stín vévody vedoucí k pohřebišti.

— Boží jitro, bratře! — Jak zraňují slova, zabolí úsměv. — Pojďme, zvoní nám na jitřní. Díky, žes mě včera tak pěkně počastoval, — říká Václav.

Co bývá včera? Poslední večeře, stoly prohnuté dary, dnešní úsvit promění víno v krev.

Boleslav uhýbá před svatokrádežným stínem svého bratra. Ta starodávná pře se hraje od nepaměti světa. Václava až polekaly oči, když bratr vzhlédl a vzápětí vytáhl zpod hrudi meč, jen tak nakrátko nabroušený, tím usekneš hlavu beránkovi a přepůlíš vodnici. Zaťal zuby, aby udeřil.

— Tak tě chci dnes ještě líp počastovat! — vykřikl pro budoucí výklady a div divoucí, svatý kníže nastavil jen loket, ostří sjelo a svléklo sotva páseček kůže. Jak z hada. Holými dlaněmi vyrval vražednou zbraň z Boleslavových rukou a zahodil přes prostranství. Zaskřípala, pouťová hra má svého anděla i zloducha.

— Pán ti odpusť, Boleslave — — jsi šílený vínem, seber se a vstaň! —

Zloduch není k utišení, dobrota jen přilévá žluč. Včera se hnula, dnes ničí útroby.

— Pomoc, lidi, vražda, — volá bratrovrah. — Vy jste mi svědky, vidíte, chtěl mě zabít. —

Jasná chvíle, meč v plevelišti, šrám na Václavově lokti, bratr na kolenou. Křik přivolal rázem tlupu číhající v Hněvsově dvoře. Teď přijde vlčí chvilka. Kníže ustupuje před smečkou, je rván, tlučen do zad. Zbývá spása v čerstvě posvěcené rotundě, tam ještě vražedné sluníčko nedosáhlo, dlažba je orosena. Václav poprvé klopýtl, cesta ke Golgotě je vždy křivá, ukřižování se děje na této zemi každodenně. I aktéři jsou obehraní. Nuzák u schodů se klidí štvanému vládci z dráhy, ukáže, kudy má prchnout. V takové hříčce je každá cestička prozrazena, v jícnu kapličky se otvírá další průhledná past. Kníže je nalákán věrným knězem, také si přivstal a promodlil celou noc Sem, můj kníže, tudy se zachraň!

Kníže náš, pros za nás boha, svatého Ducha, Kyrie eleison!

Pozdě! Zpěv zástupů teprve nastane, neboť vrata se přibouchnou, zrada dovršena. Kníže se marně chytá kruhu a bije do výplně. V biblické hře dveře nepovolí, už je dohnán, Hněvsovo kopí udeří a přibíjí dědice této země. Teď je on na kolenou, další rány se sypou na nebohé tělo. Je dokonáno, budoucí Kyrie zalká a pukne. Dědic české země leží v prachu, na čerstvou krev se slétají vosy, na včely je v této roční době pozdě, jitru kraluje bzukot a do něho přijde první zasténání, jak výkřik rodící ženy.

Smrt i zrození jsou si nakonec blízko. Přibíhá knížecí matka, kmotřička smrti. Neblahá kněžna Dragomiř z chorvatského kmene, vražednice svaté báby Ludmily, dala ji zardousit šátkem. Teď padá nad svým prvorozeným a ohlíží se v dokonalém děsu, neboť vrazi jsou rozdychtěni, jejich dech je blízko. A tak matka raději prchá před svým padlým, ani tělo nepřikryje, nesmyje rány, dnes se dočkala žně krve místo vína.

Tělo je na slunci, lidé se blíž neodvažují. Kdo žije, hledá stín, kdo by nezůstal skryt při vraždění, bude sám zabit, nikdo nevyhlédne, záhy oněmí i zvony.

Utišení však nenastane, daleko je spásonosná tma. Co se zrodilo z ženy, musí zemřít. Co umře, dává cestu novému životu. Ani svatí ten řád neudusí, život si jde dál, vstane i z potřísněného prachu. Ticho prorve zanaříkání jak vytí feny. Není to nářek nad mrtvým, ani matčino proklínání.

Bratrovrah ještě nevystřízlivěl, včerejší kvas si přikrmil a zbavil se třasu. Snesli mu k nohám bratrovu přílbici, kus pláště od krve. Na věčnou památku si schová šátek Václava. Relikvie budoucího očištění.

— Kníže, leží tam — — pořád na slunku. Jak pes. —

— Ať leží, nech to tak, — rozhodl Boleslav. Už ho nazvali knížetem, první krok je tu! Ještě se očistit neviditelnému, než udeří hodina.

Čekal na pokyn z nebes, venku se zatahuje. Kněžna matka utekla v hrůzách, dobře jí tak, ať běží za svými milenci — — dnes se dočkala za svatou patronku Ludmilu.

Česká země je počata na krvi a dnešním dnem neskončí. Pane, dej mi znamení, zní prosbička bratrovraha, hned teď se slituj! Stačí tvůj dotek, znamení — — pár krůpějí vody nebo rovnou potopa.

V září je nebe stálé, proměn se nedočkáš.

A přitom se rodí spása blízko. Další nářek je přetáhnutím bičem. Kdy to už skončí?

Venku kazí slunce tělo bratra, psi slízali prolitou krev, lidé se neodváží uctít zabitého. Spása je milosrdná, v nitru hradních stěn se dere očistný pramének.

Den smrti bývá kratší dne zrození, boží poselství bylo tu.

Nový kníže odhodil poháry, do vína mu ukrápla nefalšovaná slzička, měli by ji chytit do očistného roucha, už je připravili!

— Dost, víno už ne. Vodu! —

Čirou vodu, spásný pláč je vysvobozením. Dítě, někde zanaříkalo dítě. Teď se převléknout do čistého, omýt v lázni, a bába nad prádlem mu krákorá:

— Máš druhorozeného, syna, pane! — Druhorozený jako byl kdysi on! Boleslav pozvedl ruce i novorozeně k přísaze, druhý očistný krůček je tu, bude jich nespočítaně k dokonalému zapomenutí vražedného činu:

— Pro věčnou památku smrti mého bratra, k očistě toho strašlivého kvasu, co mi zkalil duši — — zaslibuju tohle děcko bohu, ať slouží k jeho slávě, pro blaho naší země budiž jejím pastýřem! —

— Nový vládce, jakým ho zavoláš jménem? — ptají se braši z vlčí smečky. Jsou tu na písknutí, jen nesmíš padnout k zemi, v tu ránu se vrhnou věrní na svého pána a roztrhají ho na kusy.

— Strachkvas ho nazvěte! — rozhodne Boleslav. Přísaha je blízká svatořečení. Děcko vráceno k ženě a omyto.

Stane se prvním biskupem své země, z Přemyslova rodu, po odkazu předků — — hráz proti cizím obřadům a císařské porobě.

Zářivý den byl u konce. Až teď může být tělo zabitého zakryto rouchem a také omyto, odneseno do šera kapličky. Jenom skvrnka zbyla na dláždění, očištěném směsí octa a vína.

Neblahé relikvie budou uloženy do hrobu, i kopí Václava, které tak hanebně sklonil před Jindřichem Ptáčníkem, bude zahrabáno na neznámém místě. Ať zpráchniví s potupnými úmluvami. Voli a hřivny stříbra skončí svou pouť k císaři. Pane, ochraňuj českou zemi!

Den skončil nakonec spásně, zástupy klečí u mrtvého knížete, zůstane jim mladý navěky, ani o vlas nezestárne. Pravý dědic této země, rozpomene se na své plémě, Kyrie eleison, pro lidi Krleš...

Z místa bratrovraždy zbyla pieta, ostatky přeneseny do krypty vládnoucího rodu. Žádný cizí se sem nevetře. A tak bude vtesána v žule legenda o mučednících z Přemyslova rodu, babička světice, teď svatý kníže, kdo bude ten třetí?

Boleslav zvaný Ukrutný se věkem posvatil, v památné dny vodí své kralevice do čerstvé hrobky, opětovně zrají vinohrady, a sbory dětí pějí po starém obřadu:

Velikoju slavoju, pomiluj ny — —

Čas nadělá i z vrahů světce. Bratrovrah jednou spočine vedle mučedníků, ať jsou ctěni na nebi, tím nikomu neuškodí.

— Díky, děti, — říká Boleslav lidem. Chtěli by mu oblíznout i ruce, ale to odbývá. Kůže ho zrazuje, pokryla se fleky. Nejsou to stigmata viny, naopak bělají a odlupují se. Stará dobrá prašivina. — To si nezasloužím. —

Ale zaslouží, země není v područí, voli chodí v pokoji do Němec i knížecí synáček na výchovu do Emmermanu.

Smíření nadevše! Židé mladičkého Krista obřezali, zde platí postaru postřižiny. Chlapci byli ostříháni, dostali svíčky i listy v kornoutku na zachycování vosku. Vlasy budou dány na misku a zváženy k ohni. Očistný zápach zalétne do povětří, snesitelněji než obříznutá kůže.

— Jděte dolů, něco vám ukážu, — nabádá Boleslav. Sem nikdo nesmí, kromě panujícího rodu, světlo svic ubylo, proužek jde pouze větracím otvůrkem. Padá na reliéfy.

— Takový je život, nazývali mě Ukrutným a dnes mě opěvují. Po staré řeči předků. —

— Nerozumím ani slovo, — říká Strachkvas, to má být mnichem a budoucím biskupem země?

— Není třeba, děti. Hlavně ctěte naše obyčeje — —

Shlukli se u náhrobních kamenů svaté prabáby i strýcova přílba je tu uložena.

— Ty nebudeš válčit, ani se pokořovat. Budeš Boleslavem Bohulibým, díky mně, — kníže hladil svého vyvoleného po ostříhané hlavě. Láska vítězí nad nenávistí. Byzantské postřižiny v dokonalém souladu s biřmováním. Dědictví otců. Dceru provdal polskému knížátku, budou mít Krakow, ze severu nic nehrozí. Knížectví pokoje se zrodilo na krvi, v řádu světa.

Odsunuli truhlu s ostatky. Lebka je pod uschlými květy, biřmovací svíčky ozářily i kosti.

— Ubohý Václav. První náš svatořečený patron. —

— Ty jsi ho ale zabil, otče. —

— Pouhý los osudu. Buď on, nebo já. Lidstvo je z Kainova rodu. Ábel byl také bezdětný, i náš samotný Spasitel. Ti čistí ukazují cestu, my po ní jdeme. Bez hříchů by lidské plemeno vymřelo. Člověk musí být krutý, aby pak mohl napravovat a odpouštět. Lopotit se celý život. A tak jsme naživu my tady a on navždy svatý. —

Co je lepší? Zemřít a nebýt, nebo žít v hojnosti? Chlapci poklekli, deska se opět posunula, mrtvý jako by se jen usmíval, zbytky lebky žalovaly ještě zeleným masem. Tady tlejí v suchu a bez trýzně volného povětří a životodárné vláhy.

Venku se ozvalo první zadunění, až se dole zachvěli.

Chlapci využili otcovy promluvy, aby si zkusili světcovu přílbici. Kov přitahující blesky, nosní kříž zčernalý, ještě se zbytky ran z bojišť. Tu přílbici si sám Václav sundal z hlavy a šel vstříc smrtelnému meči Jindřicha Ptáčníka. A místo úderu císař římský před Václavem klekl a objal ho přede všemi.

Jas vycházející z obnažené Václavovy hlavy zachránil českou zemi před vyhlazením.

— Ty nesmíš, Strachkvasi —

— Aspoň jednou, na památku, dnes mě ostříhali na mnicha. —

— Jsi zasvěcen šeru! On je prvorozený. —

— Proč to nemůže být opačně, otče? Bojím se krve a zápasů. —

— Tím lépe, Boleslave. Budeš ušetřen proklínání. Podívej se na Václava. Jako světec se míru taky bál, a přitom vyhrál všecky vojny, co vedl. I po smrti je vítěz — — a já zůstanu jen Saevus Boleslaus. —

Jeho děti tu pohanu napraví. Kníže si vzdychl, bylo k nedýchání, venku se ozvalo další zadunění, jako by se měly stěny a stropy kapličky zřítit a pohřbít je zaživa.

— Co je to, otče? — řekl Strachkvas. Světlo se zachvělo, klenba ztemněla. Jakýsi závan prolétl kryptou a biřmovací svíce uhasla.

— Zhasla! Tatínku, řekni amen. Kam se díváš? —

— Bože, zlé znamení, — řekl Boleslav. Vosk čpěl jak sírovina. Něco chce ohrozit vládu přemyslovského rodu, někde se skrývá nepřítel.

— Kdo je to? —

— Nevidím ho. Je tu, děti. Světlo, udusíme se, nechci být slepý — — odveďte mne ven. —

Dveře do krypty se rozletěly, ale světla nepřibylo. Taková už byla venku vichřice a přicházelo zatmění.

— Nastává konec mého panování. Kdo jsi? — zašeptal Boleslav. Dotápal poslepu s dětmi na nádvoří. Pustým koridorem se zvedl v mračnu prach, předzvěst bojů, vířil prostranstvím.

Teprve teď udeřilo a nebeskou báň proťal blesk.

Bylo to tady!

Nad českou kotlinou se tmělo o polednách, jako zmije sjel blesk a klenba se zachvěla. Zničehonic puká sloup, který měl držet věky. Tak jako větev vysoko na stromě rozkývá i lehounký vánek, tak i bezvýznamná zvěst zneklidní člověka na vrcholu moci.

Neboť z převeliké výšky lze padat jen dolů. Prastarý strach Herodesů z čistoty novorozeněte. Nedá se pošpinit, ani předem zavraždit, v každém zrozeném dítěti může přijít na svět nový vykupitel. Proti němu je sebevětší moc bezmocí.

2.
POSEL Z NEBES

V ONĚCH DNECH měla rodička na nedaleké Libici zvláštní sen. Zdálo se jí, že se probudila a kdosi v bílém stál ve dveřích, měl tělo z litého kovu a přílbu ze zlata. A tam stál její anděl, nesl váhy a z obou misek prýštila voda a měnila se po zdech v plazící stružky zmijí. Ti hadi pluli po rozlité řece a byli výplavem na břeh, voda záhy opadla a uchycení plazi zůstali viset ve větvích, jako praví spojenci ďáblů: nedotýkali se země, ani nemohli být vyneseni k nebi. Strom usmrcující svou vůní plazy byl cedr ze Svaté země, z takového dostala kříž k svatebním obřadům, dřevo vonělo před každou bouří a prvních sedm let pouštělo pryskyřici tmavější než krev. Teď se řinula po podlaze.

Krajina na soutoku potemněla, vylité vody rudly. Hradec na chlumci jakoby světlem hořel, z nebes šla mračna hrozivého mene tekel. I ptáci a syslové ztichli, příroda má své mimikry před zkázou. Tak ozářený bude jednou Libický Hrádek v pozdější strašlivé chvíli. Netušený, příšerný obraz, kdy vidíš domov vydaný napospas živlům. Dnes voda, zítra oheň, plameny pekelné. Neboť se chystá dílo mocností nezemských, kdy se země jenom chvěje.

Bylo k nedýchání, žena z rodu Slavníkova se probrala, očekávání přívalů bylo vepsáno v povětří jak příchod spasitele této země.

Rodičko boží, zní šeptaná modlitba, ty počneš neposkvrněna stvořitele svého, ženo ze světla oděna, budiž dárkyní světla — —

Připravila hromnici na rám okna, teď kdesi šlehlo a svíce vzplanula. Jak naposledy, vosk značí ulité tělo, knot vdechuje duši, oheň přináší božství. Sláva očekávané hodině. Prásklo přímo nad hradem. Střezislava došla s rukou na životě k palandám a zůstala napospas blížícím se živlům.

Slovem nevyslovitelného zrodíš nadpřirozeného syna, duch boží se v tobě usídlí a vyjde, ó Panno, matko přečistá pro věky věků…

Udeřilo do křížku na vršku věže a nebeský posel vlétl přímo do průzoru komory. Světlo sršelo a přetavilo hromničku navzdory přívalům.

Stojaté vody lesů se probudily, bouřka je přelévala a bičovala v mžiku. Knížete zastihla ta spoušť na čihadlách, lovčí se obraceli s děsem k obrysům rodného hradiště.

— Běda nám, pane, prásklo to — —

— Pomodlete se, lidi, dnes si dává ďábel schůzku v našem kraji. —

Vítr je dalším pekelníkem. Záhy byli zpátky při bráně hradu, kořist nechali vodám napospas, s pomocí vichru vyšlehla zář. Posel pekla rozpálil svodidla do běla, řádil kdesi v komoře. Jenom valouny po zdech mu odolaly, co je z dříví a slámy letí do větru, lidé lkají před Slavníkem:

— Je tam, zůstala nahoře, naše ubohá paní — — přímo k ní udeřilo. —

To je konec! Jen kníže si háže namočenou kůži přes hřbet a mizí v dýmech, jen on vydá výkřik, že i bouřka ztichne:

— Zázrak, lidi, pojďte se podívat. —

Čoud ustupuje, uvnitř zdivo ohořelo, ale žena na loži je nedotčena!

— Na kolena, — řekne kněz, — je čistá, jak řízení boží. —

Lidé odcouvali. Znali jiná řízení, takto si vybírá spíš peklo vyvolence. Ubohá paní, porodí něco příšerného, byla vybrána pro stvůru pekel pekelných — — a tak kněz raději sebral popel, aby pomazal křížkem čelo kněžny.

Vracela se jak z dálek, svého muže snad nepoznávala. Co se stalo, lidi? Proč se křižujete?

— Střezislavo moje, — vzlykl Slavník. Ještě páchnul divokými sviněmi, které lovil, i ženštinami, co má v chýších po okolním lese. Parohy proti zlým živlům byly shozeny, blesk poškrábal zdivo a zaryl se do podlahy. V koutečku ještě doutná vlaštovčí hnízdo, odvěká značka pro manželské štěstí, právě vyhořelo.

A tak nastal zázrak zrození. Porodila chlapce, který se zdál jak nebeský anděl. Vlasy měl bílé, nic černého s ním na svět nepřišlo. Nazván byl pak coby útěcha voje, ochránce poražených, zapsán Deo Digna v den křtu — — na bohu libém místě zvaném Libice, v létě Páně CMLVI...

Stalo se to v únoru, kdy zamrzla i ve křtitelnici voda a zdála se zlatá odleskem svic, mráz litou nádobu neroztrhal. Byla přetavena z pohanského bronzu, bůžků a model. Vymrzlou krajinou táhl nach červánků, jediná stopa pekelného ohně. I ten zmizel, příkrov povolil dotekem svic. Křtitelnice zasyčela. Žádná stvůra se tu neodkryla, naopak děcko zůstalo tiché i při ponoření do ledové tříště. Nezaplakalo, nezavřelo oči, jako by k nim vzhlédl nebeský anděl. Proti předpovědi bylo příliš bílé, jak bez krve, těžko vyroste k boji, tohle jaro asi nepřežije.

Muž a žena se před křtitelnicí nepolíbili. Od toho zrození spávala Střezislava sama s novorozenětem, jako by uhasila potřebu těla navždy. Setkání s ďáblem znamená pro lidi špatné zkázu, pro dobré jen čirý stud.

— Vychováme si ho k boji, jestli přežije zimu, — umiňoval si Slavník. — Proti rotníkům a spolčencům Ukrutného. Ponese kopí svatého Václava do bitev. Na brůně v předvoji. —

— Ta věštba se ti nenaplní, — řekli knížeti. Kopí je ztraceno a Václavovu brůnu utratili. — Buď rád, že chlapce neuhranul blesk a dožil se křtu. Dlouho trávu šlapat nebude, vrátí se hned do nebes. —

A tu děcko otevřelo oči, všemu snad rozumělo a byl v nich odraz červánků jak v hořícím zrcadle. Kněz se polekal toho odlesku, sotva zašeptal, než pomazal čelíčko chlapce křížkem:

— Pane, zbav nás zla. —

Zlo táhlo mrchovištěm. Bylo blízko soumraku. Zeměpán se svými synky došel k pahýlům, kam se odhazovaly kosti. Sem se za světla nechodilo, ani s loučemi. Přivítalo je krákání strak a krahujců, vyplašili je z bídné hostiny.

Zvěst šera strašila zlo od počátku světa. Bůh ten měl dva syny: Satanalea, od něhož ono zlo na svět přišlo, a Krista, jímž bude lidské pokolení z moci ďáblů vyproštěno — — jen on je tvůrce neviditelného světla a obývá duši, zato satan ovládá svět tělesný a viditelný, proto je mu na zemi tolik dobře. Člověk potom, co do těla je stvořením ďáblovým, co do duše závazkem božím, andělem z nebes spadlým a v těle vězněným, svou smrtí se vrátí, odkud byl vyšel...

Kníže země se zastavil v soumraku. Proč tu jsem? Rozhlédl se a vytasil krátký meč, onen oboustranně broušený. Kov zářil šerem. Setnout tak oba chlapce, své nejmilejší, jejich hlavy položit k mohylám po prastarém zákonu. Zbavit se dědictví viny, jednou provždy. I Abrahám šel obětovat syna a utratil by jej, kdyby se na vršek hory nezatoulala ovce. Je období bloudění a je čas očištění. Sen Herodesův strašící s každým dítětem vyhubit vlastní rod, vzepřít se bohu. Ďáblové ovládají zemi, proto jsou na ní bohatí a slavní, pád andělů je věčný. Via Gehennae, cesta prokletí odkryta do dna.

Na zemi bylo poházeno mnoho lebek, psích i lidských, zbělených dešti a poryvy, nikde kolem kříž.

— Tak chci, tak učiním, budiž místo pokory má vůle, — šeptal si Boleslav. — Nebojte se ničeho, chlapci — —

Čekala v tom šeru. Koňská hlava ozelenala mechy, v důlcích se třpytily špalíčky ledu. Jen pojď blíž, šáhni si na mě.

— Vida ji, brůna našeho Václava — — věštili mi, že mě ta kobyla jednou zahubí, tahle hlava — —

Boleslav se smál v šeru. Než mu mohli zabránit synové, dupl ostruhou na lebku, pukla jak zpráchnivělá fošna.

— Ne, otče! —

— Rozšlapu ji na prach. —

A vzápětí zeměpán vykřikl, zbledl jak zimostráz. Z otvorů lebky vylezl had, předčasně probuzený po zimě, aby ho uštknul do nohy.

I vstav z mrtvých, zvítězil Kristus nad Satanaelem, zavřel jej v propastech podzemských, sám vystoupil do nebes. K otci všehomíra. V prostorech mezi nebem a zemi vyplynul z vůle Boží Duch svatý, aby nadále působil mezi lidmi věřícími, a věčné dílo spasitelovo bude dokonáno, až Syn i Duch svatý s otcem zase v jedno splynou. Tu oči lidské nesnesou oné záře a pohasnou navěky, aby světlo zvítězilo pro tmu. Amen.

Omdlelé kníže vynesli z mrchovišť, ještě na pokraji vypálili žhavým železem ránu, kůže čpěla. Had vlezl do země jak vtéká do praskliny pouhá voda. Tak se stalo dle zvěsti na konci zimy nad mrchovištěm, místem prokletí. Druhého dne se země otevřela, vylité vody se hnuly. Knížecí tělo hnilo navzdory jaru, do varlat se mu dali červi a rojili se v kůži. Cizí mágové, co přicházeli s rašením jara do Čech, jediní poznali jménem nemoc. Kvapem opustili pražské hrádečky, neboť ti synové biblických končin nejlépe znali, že červy a vodu provází zdejším barbarům neznámý tříselný mor.

Umírání bývá dlouhé, samotná smrt nakonec tichá, V plném létě. Obětní ohně hořely naplano v nocích, knížecí mršina měla být uložena v přichystané hrobce, aby uchovala nákazu.

Boleslav žil pro budoucí setbu zla a dýměje moru. Jako by se při smrtelné palandě sběhli všichni běsi, co lomcovali Čechami. Stará bratrovražda se stala duchovním zrodem jejich národa a osudným svazkem do časů budoucích. Staň se! Ať je Boleslav uložen výš než Václav! Věrní knížecí družiníci na sebe pletli provazy hříchu, aby jimi byli zavlečeni do společné zkázy a nechtěli se odvrátit, kde bývá pokora, světlo a věčný smír. Tak lkali věštci. Zpupnost nadevše!

Obětní oheň hořel tiše, bez potravy těla. Koruna zeměvládce byla připravena pro nového panovníka, vycíděna pro smuteční obřady. Stalo se to v létě, kdy už se zdála choroba přemožena. Boleslav První zvaný Ukrutný skonal patnáctého dne červencového měsíce, zádušní mši měl jeho syn Strachkvas, otcem zaslíbený Bohu za oběť bratrovraždy. V morové výhni se chvěla biblická otázka Kainova: Copak jsem strážcem bratra svého — — a odpověď samotného Boha: Ano, jsi!

Od toho léta to mohlo začít nanovo.

3.
PŘÍCHOD SPASITELE

SNÍH PŘIŠEL TIŠE, jak andělské peří pokryl české kotliny, betlémská hvězda se zakryla sněhovými mraky. Jako by se země posvětila.

Podkoní, podkován, věrní psi Ukrutného se srotili na hradním plácku, aby pozdravili nového vládce. Vytáhli ho ze šera komůrek a kaplí na povětří. Bledé a pihovaté tu mrkalo nové kníže české. Rozkašlal je příliš čistý vzduch. Teď si to olízlo pysky a otřelo zpocené dlaně o stehno. Ještě povytáhnout nohavice, nespadnout z přemyslovského bělouše, dědictví plemena. Bělouš se traduje od Přemysla Oráče, bůhví, kde se zelená prut lípy v jeho brázdě. Tahle je křivolaká. Vysadili nového vládce na kobylu, věrní Vršovci, kuchaři i sloužící děvky v mrazu zírali. Kobyla skákala po namrzlých kamenech, jejich pán se držel a natřásal, zadnice ve tvaru hrušky nadskakovala, držel se oběma rukama šíje koně, ale neupadl.

— Jaké to bylo, co mám dělat? — ptal se služebnictva.

— Toho si vycváláme, — usmívali se Vršovci, — tohle je kníže za všechno. — Zapomněl si k defilé i bič, ten nikdy nepřetáhne věrného sluhu po hřbetě, neodkopne lovčího, a nedá pověsit kuchaře.

— Kdo mu nasadí korunu po otci, — dumali sluhové. Jaký biskup?

Kníže nazývaný lidem Pobožný od tohoto dne, je předešel sám. Jeho dychtivost byla zrádná, sám si už nasadil obroučku z tepaného kovu na hlavu. Držela, dorostly mu vlasy, pro větší mužnost i chabý knírek. Teď se jen zachechtat, zamávat davu. Nebezpečnou kobylu odvedli, v povětří poletuje snížek, ten tlumí vše, i chabé výkřiky:

— Ať žije nový kníže, jediný vládce české země. Náš Boleslav. —

Teď se mu smějí, plácají po hřbetě, není větší potěšení pro sluhy. Všechno si zapamatuje, každý jejich posměšek, postranní škleb. Jediným poutem pro všechny kolem je věrnost. Psí věrnost, jeho k nim a služebníků k pánovi. České nebíčko ať patří svatým, země spřísahancům. Zlo a smilstvo spojuje nejlépe, zdrojem ať je kořist A kníže naděluje svým oblíbencům, tomu výsluhu, osadu do dědictví, nazvanou dědinu. Nechá si radit, aby nakonec sám rozhodl.

Ta zvěst letí za zídky k pražským tržištím pod kopci, s posledními vory po řece. Ještě nezmrzla zcela, proud táhne k soutokům a poražené stromy nebrzdí led.

Po postním čase vylitá řeka vymrzne na kost. Zrádné ticho padne na českou zemi, Boleslav Druhý po obřadech zaleze do vyhřátých kůží pražského hradu. Věrní mu dají napít, semtam nějakou děvku, jejich vítězství se kochá v tichu.

Ať si venku lidé očekávají příchod spasitele, slzy jim mrznou na skráních, po Ukrutném mají Pobožného, pokoj a dobrota dusí se sněhem krajinu. Ti se budou divit, až se překulí zima. Jaro je omráčí bídou, v pasti se má člověk cítit dobře, než sklapne.

Na soutoku se vršily ledy. Bažinami se brodily sáně, za nimi jezdci. Poslední kůň se zdál prázdný, nesl dítě. Sotva sedmiletý Vojtěch vyjel s družinou otce. Musí se otužit, snášet zimu. Labe zamrzá, v ledu jsou vysekány otvory a tam číhají lovci na postní ryby. Zbývají dvě noci do zrození spasitele. Chlapec si přelezl na sáně a střílí lukem po vranách, lemují cestu a krákají v houfech, běda tomu, kdo má cestu od domova.

Za řekou se míhají jakési stíny, až za břeh zaléhá vytí. Pěkně zpovzdálí sledují lidskou družinu, nehledají blízkost, naopak nějakého osamělce.

— Tam jsou psi, tatínku. —

Kníže Slavník dal synovi kůrovou masku, aby chránila před omrznutím, a tak mu setřel lidskou podobu. Vjeli do hájemství lesního pralesa.

— Vyjí prašivci, jenom ať přilezou blíž, Vojtěchu. Dají nám kůži. —

Vlčí kůže pro převlečení lovce, s takovou přes hlavu se blížíš až k jelením pastvám, oklameš i kance. Zastavili na závětrné stráně. Kvůli chlapci vzali i domácího mnicha. Vytí vystřídal vzdálenější zvuk za pásy stromů. Tam za řekou vedla odvěká hranice.

— Stalo se to — — je na stolci. Nový kníže. —

Slavník strhl svou masku, slyšel ledový zvuk, vlasy měl rázem ojíněny.

— Hosana volat nebudeme. Jeden zdechl — — zpráchnivělá kobylí hlava ho složila, co je nám po dalších? Tady jsme my, děti. —

— Nepij už, kníže. —

Bral si měch s medovinou a lil do úst. I krůpěje na vousech přimrzly.

— Máme co slavit. Na budoucí knížecí mršinu —!

Vlci oněměli, zvuk hran v krajině zněl jak při umírání. Něco utíkalo po ledové řece, kňučelo při setkání, zametalo stopu na modravém ledu.

— Vida je, zlodějky — — zrzavé ocasy, jak naši drazí Vršovci. Dostaly svoje. —

Byly to dvě mladičké lišky vyproštěné ze želez, jedna měla již stopu zabarvenu, pajdala po ledu, štvána k Slavníkovu břehu vlčími stíny.

— Barví za sebou, ty jsou pro tebe, synáčku! —

Napnout luk, zvlášť zhotovený pro dítě, pustit tětivu. I šíp je kratší, jen hrot je kalený vražedně. Chlapec střelil, šíp zadrnčel nad liškou a zapadl do závěje. Minul. Obě zvedly svoje chytrounké hlavy, volily z mnoha šancí tu nejhorší. Bez bázně se lísaly k číhajícímu chlapci. Kňučely přitom a kýchaly jak malé děti.

— Ryšavé mrchy, — pobízí dítě otec, — celé léto kradly z našich sádek a kurníků — — ztiš dech, Vojtěšku — — nedívej se na ruku — — jenom na cíl. Musíš je chtít zabít — — a padnou samy, mezi tvým okem a nimi je čára, šíp naplní tvou vůli. Střel! —

Teď! Dítě uposlechlo, tentokrát se první z lišek vztyčila a překotila nárazem. Taková síla v malé střele. Jak neuvěřitelné, lišák se stáhnul párkrát v křeči a zůstal naznak, s bílým břichem do sněhu, s šípem v kožichu.

— Trefa, skvělé, synku! —

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt svatého Vojtěcha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.