Victor Hugo

Významná osobnost francouzského romantismu Victor Hugo se narodil v roce 1802, jako syn napoleonského generála. Od dětství mu matka vštěpovala nenávist k revoluci a k Napoleonovi. Hugo dospíval a osvobozoval se od vlivu rodiny, začal zastávat liberální názory.

Po roce 1848 se stává příznivcem republikánského zřízení. Dostává se do vysoké společnosti – je zvolen členem akademie a získává titul hraběte. Toto vše ale zastíní životní tragedie – zemře mu dcera. Poté se stáhne do ústraní, obává se anarchie.

Snaží se prosadit zlepšení postavení lidových vrstev a to hlavně jejich vzdělání a osvětu. Stále více autoritativní režim ho svazuje, proto v roce 1851 uprchne ze země. Usadí se na anglickém ostrově Guernesey. V této době se postaví proti Napoleonovi, kterého pro jeho malý vzrůst nazval Napoleonem Malým a bojuje proti jakémukoli útlaku. Po císařově pádu v roce 1870 se Hugo vrací do vlasti a nabídne svůj dům v Bruselu jako azyl pro pronásledované komunardy.

Hugo měl velké sociální cítění, věřil v klid, v pokrok a v mravní obrození. Věnoval se všem druhům literatury, výrazové formy střídal. Považoval se za hlasatele ideálů, za básníka, který předvídal lepší budoucnost. Ve svých básních popisuje střet dobra a zla, často vytváří protikladné dvojice jevů, postav i prostředí.

Muž, který se směje

Ještě na začátku osmnáctého století byl v Evropě stále rozšířený obchod s dětmi. Pro větší zisk a pobavení někdy unesená nemluvňata ještě mrzačili.

V rozsáhlém románu z anglického prostředí na přelomu 17. a 18. století vypráví autor příběh chlapce jménem Gwynplaine, jemuž byl únosci znetvořen obličej do výrazu věčného „úsměvu“. Syn předního šlechtice se stane jarmareční zrůdou, aby nepřekážel královské vůli. Příběh se silně vykreslenými charaktery nás zavádí do prostředí kočovných tlup, mezi lidi v předměstí, mezi námořníky, do žalářů i do paláců. Řada dramatických situací přináší množství nečekaných zvratů.

Victor Hugo

Muž, který se směje

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miroslav Vlček – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-34-5

Obsah

Victor Hugo

Část první MOŘE A NOC

DVĚ ÚVODNÍ KAPITOLY

I. URSUS

II. COMPRACHICOSOVÉ

Kniha první TEMNÁ NOC – A ČLOVĚK NOCI TEMNĚJŠÍ

I. JIŽNÍ MYS PORTLANDSKÝ

II. OPUŠTĚN

III. SÁM

IV. OTÁZKY

V. STROM PODLE LIDSKÉHO UMU

VI. ZÁPAS MEZI SMRTÍ A NOCÍ

VII. SEVERNÍ MYS PORTLANDSKÝ

Kniha druhá URKA NA MOŘI

I. ZÁKONY, KTERÉ JSOU MIMO SVĚT LIDÍ

II. SILUETY, JEŽ BYLY POČÁTKEM VŠEHO

III. NEKLIDNÍ LIDÉ NA NEKLIDNÉM MOŘI

IV. DO SCÉNY VSTUPUJE ZCELA ODLIŠNÉ MRAČNO

V. HARDQUANONNE

VI. ONI V TOM VIDÍ POMOC

VII. POSVÁTNÁ HRŮZA

VIII. SNÍH A NOC

IX. ÚKON SVĚŘENÝ ROZBOUŘENÉMU MOŘI

X. BOUŘE JE VELKÁ ŠELMA

XI. CASQUETY

XII. SOUBOJ SE SKALISKEM

XIII. TVÁŘÍ V TVÁŘ TMĚ

XIV. ORTACH

XV. MOŘE NESTVŮRA

XVI. NEČEKANÁ PŘÍVĚTIVOST ZÁHADY

XVII. POSLEDNÍ POKUS

XVIII. POSLEDNÍ SPÁSA

Kniha třetí DÍTĚ VE TMĚ

I. CHESS-HILL

II. CO DOKÁŽE SNÍH

III. BŘEMENO ZTĚŽUJE KAŽDOU STRASTIPLNOU CESTU

IV. PUSTINA JINÉHO DRUHU

V. MISANTROP V ČINNOSTI

VI. PROBUZENÍ

Část druhá NA ROZKAZ KRÁLE

NĚKOLIK PŘEDBĚŽNÝCH KAPITOL

I. LORD CLANCHARLIE

II. LORD DAVID DIRRY-MOIR

III. VÉVODKYNĚ JOSIANA

IV. KRÁLOVNA ANNA

Kniha první ČLOVĚK JE ZRCADLEM ČLOVĚKA

I. BARKILPHEDRO

II. BARKILPHEDRO PRONIKÁ

III. SPODNÍ SVĚT

IV. NENÁVIST JE STEJNĚ MOCNÁ JAKO LÁSKA

V. BLESKY, KTERÉ BY BYLO VIDĚT, KDYBY ČLOVĚK BYL PRŮHLEDNÝ

VI. BARKILPHEDRO NA ČÍHANÉ

VII. SKOTSKO – IRSKO A ANGLIE

Kniha druhá GWYNPLAINE A DEA

I. ZDE ČTENÁŘ POZNÁ TVÁŘ TOHO, JEJŽ DOSUD ZNAL JEN Z JEHO JEDNÁNÍ

II. DEA

III. NEMÁ OČI A VIDÍ

IV. MILENCI STVOŘENÍ PRO SEBE

V. MODRÉ V ČERNÉM

VI. URSUS VYCHOVATEL A URSUS PORUČNÍK

VII. SLEPOTA UČÍ VIDĚT

VIII. NEJEN ŠTĚSTÍ, I BLAHOBYT

IX. VÝSTŘEDNOSTI, JEŽ LIDÉ SPROSTNÍ NAZÝVAJÍ POEZIÍ

X. JAK SE DÍVÁ NA VĚCI A LIDI TEN, KTERÝ JE POSTAVEN MIMO

XI. GWYNPLAINE CÍTÍ SPRÁVNĚ, ALE URSUS MÁ PRAVDU

XII. URSUS BÁSNÍK UNÁŠÍ URSA FILOSOFA

Kniha třetí PRVNÍ TRHLINA

I. INN TADCASTER

II. ŘEČNICKÁ PRODUKCE POD ŠIRÝM NEBEM

III. NEZNÁMÝ SE OBJEVÍ ČASTĚJI

IV. NEPŘÁTELE SPOJUJE SPOLEČNÁ NENÁVIST

V. WAPENTAKE

VI. KOČKY VYSLÝCHAJÍ MYŠ

VII. JAKÉ DŮVODY MŮŽE MÍT ZLAŤÁK, ABY SE PŘIŠEL POŠPINIT MEZI SPROSTÉ PĚŤÁKY?

VIII. ZNÁMKY OTRAVY

IX. ABYSSUS ABYSSUM VOCAT*

Kniha čtvrtá MUČÍRNA

I. POKUŠENÍ SVATÉHO GWYNPLAINA

II. OD PŘÍJEMNÉHO K VÁŽNÉMU

III. LEX, REX, FEX*

IV. URSUS ŠPEHUJE POLICII

V. ZLÉ MÍSTO

VI. KDO NOSIL SOUDCOVSKÉ PARUKY

VII. MRAZENÍ

VIII. ÚPĚNÍ

Kniha pátá OSUDŮM I MOŘÍM VELÍ TÝŽ HYBATEL

I. PEVNOST VĚCÍ KŘEHKÝCH

II. CO BLOUDÍ, NEZABLOUDÍ

III. KAŽDÝ, KDO BY SE NÁHLE DOSTAL ZE SIBIŘE DO SENEGALU, ZTRATIL BY VĚDOMÍ*

IV. OČAROVÁNÍ

V. ROZPOMÍNÁ SE, A ZATÍM SE ZAPOMÍNÁ

Kniha šestá ROZLIČNÉ PODOBY URSOVY

I. CO MISANTROP ŘÍKÁ

II. A CO DĚLÁ

III. DALŠÍ POTÍŽE

IV. MOENIBUS SURDIS CAMPANA MUTA*

V. STÁTNÍ ZÁJMY SE PROSAZUJÍ VE VĚCECH VELKÝCH I NEPATRNÝCH

Kniha sedmá TITANKA

I. PROCITNUTÍ

II. PALÁC SE PODOBÁ LESU

III. EVA

IV. SATAN

V. POZNÁVAJÍ SE, A PŘECE SE NEZNAJÍ

Kniha osmá KAPITOL A JEHO NÁLEŽITOSTI

I. VNITŘNOSTI VĚCÍ MAJESTÁTNÍCH

II. NESTRANNÝ POHLED

III. STARÝ SÁL

IV. STARÁ SNĚMOVNA

V. O ČEM SI POVÍDAJÍ VZNEŠENÍ

VI. HORNÍ A DOLNÍ

VII. BOUŘE LIDSKÉ JSOU HORŠÍ NEŽ BOUŘE OCEÁNŮ

Kniha devátá V TROSKÁCH

I. NEJVYŠŠÍ VZESTUP PŘEDCHÁZÍ NEJ VYŠŠÍ BÍDU

II. CO ZBYLO

Závěr MOŘE A NOC

I. STRÁŽNÝ PES MŮŽE BÝT STRÁŽNÝM ANDĚLEM

II. BARKILPHEDRO MÍŘIL NA ORLA A ZASÁHL HOLUBICI

III. RÁJ NALEZENÝ ZNOVU NA ZEMI

IV. NIKOLI – AŽ NA ONOM SVĚTĚ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Před sto lety, v Hauteville - House v dubnu 1869, napsal autor této knihy:

Na Anglii je všechno velké. I ta nejhorší špatnost, i její oligarchie. Anglický patriciát je patriciát v absolutním slova smyslu. Nikde neexistuje feudalismus věhlasnější, strašnější ani životnější. A upřímně řečeno ve své historické chvíli byl to feudalismus i užitečný. Ze všech těchto důvodů je však nejvhodnější studovat jev zvaný Lordství v Anglii, podobně jako ve Francii lze nejlépe studovat jev zvaný Království.

Správný titul této knihy by byl ARISTOKRACIE. Následující kniha by mohla mít název MONARCHIE. A obě knihy, pokud bude autorovi dáno dílo dokončit, přivedou čtenáře ke knize třetí, nazvané DEVADESÁT TŘI ke knize o Revoluci.

Část první
MOŘE A NOC

DVĚ ÚVODNÍ KAPITOLY

POTULNÉ ŽIVNOSTI V PROMĚNÁCH ZÁKONŮ

I. URSUS

1.

Ursus, tedy Medvěd, byl člověk. Homo, to je Člověk, byl vlk. Vlka pokřtil člověk a dost možná že sám si zvolil i své vlastní jméno. Nejspíše si řekl, že když se pro člověka hodí mít za jméno zvíře, pro zvíře se zas docela dobře může hodit jméno Člověk. Obě latinská jména se vzácně doplňovala: vlk byl člověku člověkem. Na rozdíl od lidí, kteří si bývají navzájem vlky.

Ursus a Homo žili v dobrém přátelství. Jejich společenství se znamenitě vyplácelo na kdejakém jarmarku, trhu či pouti, prostě všude tam, kde bývá hodně lidí, kde každý je připraven poslouchat třesky plesky a nakupovat léky-dryáky. Poslušný a mile úslužný vlk se davu líbil. Na ochočenou zvěř se každý z nás tuze rád podívá. Proto se sbíhá tolik lidí tam, kudy se bere královský průvod.

Člověk a jeho Homo putovali z kraje do kraje, z hrabství do hrabství, od města k městu. Když skončil jarmark v Aberystwithu, vydali se na trh v Yedbourghu. Ursus bydlel v pojízdné boudě a Homo byl natolik poslušný, že ve dne ji táhl a v noci hlídal. Kde byla cesta špatná, rozježděná a blátivá nebo kde vedla do vrchu, zapřahal se člověk vedle vlka a bratrsky s ním táhl. Tak spolu oba zestárli.

Tábořili, kde je noc zastihla: na úhoru, na pasece, na rozcestí, na samotách i na tržištích, před portály kostelíků i před branami měst. Když pak se jejich potah zastavil na nějakém příhodném plácku a kmotry celé dychtivé se seběhly a zvědavci je obestoupili, dal se Ursus do řečnění a Homo mu tvrdil muziku: s miskou v tlamě mezi shromážděnými nevtíravé vybíral. A to bylo jejich živobytí.

Oba přátele se doplňovali nejen svými jmény, ale i povahou a vlastnostmi. Vlk byl učený, člověk rovněž. Vlk se od člověka naučil pokud to neměl už vrozené – rozličným vlčím kouskům a tím doplňoval společný výdělek. „Hlavně se mi nezvrhni v člověku,“ nabádal svého vlka jeho druh.

Vlk, nikdy nekousal. Člověk tu a tam. Aspoň si to myslel. I Ursus byl misantrop. Však jenom z nelásky k lidem se stal komediantem. Taky trochu kvůli živobytí – žaludek žádá své. Navíc byl Ursus lékařem. A protože i to se mu zdálo málo, byl pro úplnost ještě břichomluvcem. Mluvil, aniž pohnul ústy, k nerozeznání uměl vystihnout přízvuk a výslovnost kteréhokoliv člověka. Zcela sám dokázal napodobit hluk celého davu. (To mu dávalo právo na titul engastrimythos a on jej užíval.) Napodoboval hlasy nejrozmanitějšího ptactva, skřivana i drozda, pěnice modré i kosa tureckého s bílou náprsenkou, čermáčka zvaného místy čančořík nebo fojtík, kvíčaly i modráčka, vesměs tedy ptáků tažných, k nimž ostatně patřil i on sám. Když se tedy Ursovi zachtělo, uměl se rozezvučet hned jako tržiště, jež kypí lidským halasem, hned jak lučina, jež klokotá hlasy přírody, hned zaburácet množstvím a hned být dětský a průzračný jako svítání.

Ursus byl bystrý, vynalézavý, zvídavý a zvlášť si liboval v roztodivných výkladech, jimž někdy říkáme pábení. Přitom se tvářil, jako by tomu všemu sám věřil. Vyplývalo to z jeho misantropické zlomyslnosti. Podíval se někomu do ruky, otevřel na nějaké stránce knihu a hned začal předpovídat osud. Učil například, že je nebezpečné potkat černou klisnu a ještě nebezpečnější, když před nějakou cestou nás osloví někdo, kdo neví, kam se chystáme. Říkal si „obchodník s pověrami“ a dodával: „Mezi mnou a arcibiskupem canterburským je jediný rozdíl. Já se s tím netajím.“ Takže arcibiskup se na něj plným právem rozzlobil a dal si jednoho krásného dne Ursa předvést. Ale náš mazaný misantrop ho odzbrojil. Přednesl mu nádherné štědrovečerní kázání, s nímž pak měl arcibiskup na kazatelně takový úspěch, že je dal vytisknout jako své vlastní. Pročež Ursovi odpustil.

Ursus skutečně uzdravoval, protože nebo přestože byl lékař. Vyznal se v kořenářství. Využíval sil, jež jsou skryty v četných přehlížených rostlinách, v letorostech lísky, v bílé krušince, v lopuchu, v tušalaji, v řešetláku, v barvínku, v ptačím zobu. Souchotě léčil rosnatkou a spáleniny hojil Veronikou; předpisoval pryšcové listí, jež utrženo při zemi je projímadlem, avšak utrženo výše je dávidlem; bolení v krku zaháněl rostlinným nádorem zvaným choroš. Znal rákos, který léčí skot, znal mátu, která uzdravuje koně, znal všechny vlastnosti trávy mandragory, která je – jak známo – samčí a samičí. Měl množství receptů, prodával všeléky, pracoval s křivulí a baňkou, zabýval se transmutací a byl tedy hledačem kamene mudrců i zlata zároveň.

Říkalo se o něm, že si svého času pobyl v bedlamském blázinci. Ale to by si byl Ursus pochvaloval, kdyby jej druzí měli za blázna. Z Bedlamu ho propustili, když se ukázalo, že je jenom básník. Celá historka možná nebyla vůbec pravdivá, ale každý z nás už si s sebou vleče nějakou tu legendu.

Ve skutečnosti byl Ursus poloučenec, krasoduch a latinizující básník. Ovládal lékařské umění Hyppokratovo i básnické řemeslo Pindarovo. Byl by mohl soupeřit ve šroubovaném veršotepectví s největšími mistry tohoto slohu a v jezuitských tragédiích by byl obstál i vedle pátera Bouhourse. Byl doma ve všech úctyhodných rytmech a metrech antických básníků. Ovládal proto celý rejstřík svérázných obrazů a klasických metafor. Viděl matku, před níž kráčely její dvě dcery – a byl to pro něho daktyl; děcko, jež cupitalo mezi svým dědečkem a babičkou, bylo pro Ursa amfimacer. Tolikeré vědění a umění nemohlo ovšem vést jinam než k naplnění prastarého úsloví: devatero řemesel, desátá bída.

Salernská lékařská škola nabádá: „Jezte málo a často.“ Ursus jedl málo a zřídka. Dodržoval tedy jen polovinu předpisu této slavné benediktinské fakulty. Druhou část preceptury zanedbával hlavně vinou publika – ne vždy k němu přicházelo, ne vždycky od něho kupovalo.

Bylo-li třeba, skládal Ursus komedie, a ty potom jakžtakž sám i předváděl. Dnes bychom řekli, že touto originální reklamou povzbuzoval odbyt svých dryáků. Mezi jinými díly složil též hrdinné pastorále na počest rytíře Hugha Middletona, jenž roku 1608 přivedl do Londýna jistou říčku, jež do té doby poklidně plynula v hartfordském hrabství šedesát mil od metropole. Ale rytíř za ní odhodlaně přišel. A uchvátil ji. Rytířův regiment o  šestistech mužích vyzbrojených lopatami a motykami začal přehazovat, hloubit a vršit zem – hned do výše dvaceti stop, hned do hloubky třiceti stop – ten rytířův regiment vystavěl dřevěné akvadukty, sdělal kamenné, cihlové a dubové mostky a jednoho milého rána přikvačila říčka hezky do Londýna, kde byl nedostatek vody. Ze všech těchto všedních podrobností stvořil Ursus sladounkou selanku o veletoku Temži a říčce Serpentýnce. Veletok k sobě vábil říčku, zval ji do svého lože a šeptal jí: „Jsem příliš stár, abych se mohl ženám líbit, jsem však dostatek bohatý, abych si je mohl zaplatit.“ Tímto duchaplným a milostiplným obrazem pak bylo vyjádřeno, že peníze na veškeré práce šly z kapsy ctihodného pana rytíře.

Ursus byl mistrem samomluvy. Plachá a zároveň tlachavá přirozenost mu jednak bránila, aby se s lidmi stýkal, jednak ho nutila, aby si s někým občas popovídal. Mluvil tedy sám se sebou. Říkával: „Odkašlej si příslovím a ulevíš si. Vlku dělá dobře vytí, ovci vlna, lesu pěnice, ženě láska a filosofovi sentence.“ Kdo žil v samotě, ten ví, jak je člověku samomluva vrozená. Člověka pálí slovo, jež má v svém nitru. Osloví prostor a uhasí žár. Hlasitou samomluvou rozmlouváme s bohem, jejž v sobě každý máme.

Sokrates i Luther měli ve zvyku hovořit sami k sobě a Ursus se jim v tom podobal. Dovedl sám sobě dělat posluchače, sám si dával otázky a sám na ně odpovídal, sám sebe uměl chválit i hanět. Obyčejní lidé mají někdy osobitá měřítka pro lidi velkého ducha. Proto kolemjdoucí, když slyšeli až na ulici, jak si Ursus v boudě rozpráví, říkali: „Pěkný blázen.“

Bylo Ursovým štěstím, že se nikdy nevydal do Holandska. Tam by si ho byli tenkrát určitě převážili, zda má normální váhu. A kdo vážil více nebo méně, toho prohlásili za čaroděje. Váha byla v Holandsku stanovena zákonem. Bylo to tak prosté a zároveň důmyslné. Na takové váze vyšla pravda okamžitě najevo. Kdo byl příliš těžký, toho pověsili, kdo byl zase lehký, toho upálili. Ještě dneska mají v Oudewateru tu váhu na určování čarodějníků, jenže teď se na ní váží sýry. Tomu se už dá říci úpadek náboženství!

Díky své chytrosti, vynalézavosti a obratnosti ve všem, co se týkalo lékařství, ranhojičství a potírání nemocí, platil Ursus za dobrého mastičkáře i za dobrého lékaře. A rozumí se, že ho pokládali i za kouzelníka. Jen trochu, tuze ne, to by tehdy nebylo ani zdrávo – kouzelník byl přece druh ďáblův. Ursus se o to ostatně sám přičinil svou vášní pro byliny a bylinkářství. Často, přečasto chodil sbírat léčivé rostliny do nepřístupných houštin, kde roste čertovo bejlí a kde, jak zjistil konšel de L’Ancre, hrozí člověku nebezpečí, že za večerní mlhy potká muže vystupujícího ze země, „který je slepý na pravé oko, je bez pláště, u boku má kord a na pravé noze kopyto“.

Ursus byl vzhledem i povahou sice podivín, ale srdce měl příliš dobré a duši příliš poctivou, aby přivolával nebo zaháněl krupobití, aby vyvolával duchy, aby člověka k smrti uštval tancem, aby vnukal hezké, smutné nebo hrůzostrašné sny a aby do líhně přičarovával kohouty se čtyřmi křídly. Takové špatnosti Ursus nedělal. Nebyl prostě schopen některých nepřístojností. Jako například mluvit německy, hebrejsky nebo řecký, když se těm řečem nikdy neučil. Mluvil latinsky, a to znamenalo, že tu řeč uměl. Nikdy by se byl neodvážil mluvit syrsky. Předně proto, že tuto řeč neovládal, ale hlavně proto, že syrština je obecně známá jako řeč černokněžnická. To všechno jsou jen příznaky hanebného modloslužebnictví anebo vrozené nemoci. V lékařství dával Ursus přednost Galenovi před Cardanem, protože ten je přes všechnu svou učenost vedle Galena úplný břídil.

Zkrátka a dobře Ursus nebyl z těch, koho policejní biřicové obtěžují. Jeho komediantský vozík byl dost dlouhý i široký, že v něm mohl spát na truhlici, do níž skládal své skromné svršky. Vlk spával pod boudou, kam jej člověk na noc kamarádsky uvazoval. K Ursovu majetku patřila jedna lucerna, několik paruk a něco náčiní, jež bylo rozvěšeno vedle dvou tří hudebních nástrojů. Konečně měl Ursus medvědí kůži, kterou si oblékal o velkých představeních. Říkal tomu parádní oblečení a dodával: „Mám dvě kůže; tahle je ta pravá.“ A ukazoval přitom na kůži medvědí.

Pojízdná bouda patřila jen jemu a vlkovi. Kromě káry, křivule a vlka měl Ursus ještě flétnu a brač a na obojí uměl pěkně hrát. Elixíry, které prodával, vyráběl sám. A vším tím uměním si leckdy vydělal i na večeři. Ve střeše pojízdné boudy byl otvor, kterým procházel komín od litinových kamínek. Ta stála tak těsně u truhlice, že dřevo bylo od ohně celé zčernalé. Kamínka měla dva pláty. Na jednom vařil Ursus elixíry, na druhém brambory, Jak je vidět, smířil se s lidským údělem natolik, že jedl brambory, ačkoli takovým neřádstvem se v těch dobách krmila jen prasata a zločinci.

Homo byl černý a Ursus šedivý, Ursovi bylo padesát, ne-li šedesát roků. Nebyl vysoký. Spíš vypadal dlouhý, I při své pohrbenosti. Neboť stáří nachyluje postavu tíhami života.

Příroda stvořila Ursa pro smutek. Byl melancholický. Usmát se bylo pro Ursa nesnadné, zaplakat bylo pro něj nemožné. Nemohl nacházet ani útěchu v slzách, ani úlevu v radosti. Starý muž je myslící troska a Ursus byl taková troska. V mládí dělala filosofa u jednoho lorda.

Byl to tedy velice chudý a zatrpklý člověk, A když se jednoho šťastného dne setkal v lese s Homem, zatoužil po kočovném životě. Udělal si z vlka společníka svého podnikání, pustil se s ním na pouť světem a žil s ním volným životem velkých přátel náhody a vyvolenců chudoby.

2.

Homo nebyl ledajaký vlk. Chutnaly mu mišpule a jablka, takže mohl být pokládán za zdivočelého psa. Ale podle temné srsti vypadal spíš na vlka černého, kdežto jeho vytí, přecházející ve štěkot, připomínalo zas kojota. Zornice kojota nejsou ovšem ještě dostatečně prozkoumány, aby se mohlo s jistotou říci, že kojot není liška. A Homo byl skutečný vlk. Měřil pět stop, a to je i na Litvě u vlků slušná délka.

Byl to tedy pěkný chlapík. Šilhal, ale ne svou vinou. Měl hebký jazyk a někdy jím Ursa olizoval. Na páteři měl úzký kartáč z krátkých chlupů a hubený byl, jak se sluší na divokou. Než se setkal s Ursem a než začal tahat káru, lehce uběhl za noc i čtyřicet mil. Ursus ho našel v houštině u lesního pramene, a když viděl, jak chytře a obezřetně loví raky, okamžitě v něm poznal pravého a nefalšovaného vlka kuparského z rodu cancrivorus, tedy z rodu psů, kteří chytají kraby.

Jako tažné zvíře se Homo Ursovi zamlouval víc než osel. Osel se v tomto směru dost přeceňuje. Ale Ursus by byl ze zásady nesnesl oslí spřežení. Neboť si dobře povšiml, že osel, tento čtyřnohý snílek lidmi dosud nepochopený, příliš často nastraží nediskrétní ucho právě ve chvíli, kdy filosofové říkají hlouposti. Osel pak stojí mezi autorem a jeho myšlenkou jako kdosi třetí, a to je nemilé.

Jako druha měl Ursus Homa raději než psa. Podle jeho názoru má vlk větší smysl pro přátelství. Homo tedy Ursovi plně stačil. A byl mu víc než jenom druhem, byl Ursovým dvojníkem. Nejednou poplácal náš filosof vlka po vpadlých bocích se slovy: „Našel jsem svůj druhý díl.“ Nebo říkával: „Když mě bude chtít někdo poznat, až umřu, stačí, když si prostuduje Homa. Nechám ho tu po sobě jako svou věrnou kopii.“

Ursus přenesl na Homa část svých schopností. Naučil vlka stát na zadních, převádět hněv na pouhou špatnou náladu, naučil jej místo vytí jenom vrčet atd. Také vlk naučil člověka, co sám dovedl: obejít se bez přístřeší, bez chleba, bez ohně a mít raději hlad v přírodě než otroctví v paláci.

Ursus miloval Homa. Je v povaze věcí, že každý miluje svého nejbližšího.

3.

Ursova bouda nebo vlastně kára měla čtyři kola, oj pro vlka a rozporku pro člověka. Byla to bouda bytelná, třebaže jenom z tenkých prken. Vpředu měla skleněné dveře s malým balkónkem, odkud mohl Ursus řečnit jako z malé kazatelny. Vzadu byly plné dveře s vikýřovitou vyhlídkou. Do boudy, kterou na noc zavíral Ursus na zámek a petlici, chodilo se po třech sklápěcích schůdcích, jež byly závěsy připevněny k zadním dvířkům. Bouda byla natřená, ale už se nedalo rozeznat, jakou barvou. Změny počasí jsou pro komediantské káry stejnou pohromou jako pro dvořany změny ve vládě.

Vpředu měl Ursův pojízdný domek jakési venkovní průčelí. Bylo to vlastně jediné prkno, na němž se kdysi dávno dal rozluštit nápis:

„Zlato ztrácí třením každoročně čtrnáct setin svého objemu. Je to tak řečené opotřebování mincí. Z čehož plyne, že ze čtrnácti set miliónů zlata, které je na celé zeměkouli v oběhu, ztrácí se každoročně jeden milión. Tento milión zlata přechází v prach, mizí, mění se na atomy, rozplývá se do vzduchu, stává se dýchatelným, obtěžkává, tlačí, tíží a drtí svědomí, slučuje se s duší boháčů, jež činí pyšnými, i s duší chuďasů, jež činí hrubými.“

Nápis, psaný černými písmeny na bílém podkladě, však časem rozmazal déšť a dobrá prozřetelnost: jeho písmena se rozplizla a smísila, až se stala nečitelná. Na štěstí pro Ursa. Protože je silně pravděpodobné, že by tato filosofie vdechovaného zlata, záhadná a zároveň průhledná, propadla u všech šerifů, soudců, maršálů a ostatních copatých ochránců zákona. S anglickými zákony nebyly v těch dobách žádné žerty. Snadno se tenkrát člověk prohřešil. A soudcové bývali z tradice ukrutní, nelidskost patřila k rutině. Inkvizitorů bylo jako hub po dešti. Jeffreys* si nadělal mláďata.

Uvnitř boudy byly další dav nápisy. Nad truhlicí stálo na prkenné, vápnem obílené příčce psacím písmem a inkoustem napsáno:

JEDINÉ, CO JE DŮLEŽITÉ VĚDĚT

„Baron anglický peer nosí diadém se šesti perlami. Vikomt nosí korunu s neomezeným počtem perel, hrabě korunu s perlami proplétanými nižším jahodovým listím; markýz s perlami a jahodovým listím stejné výšky; vévoda s listovím a s květy bez perel; arcivévoda s věncem křížů a lilií; princ Waleský má korunu podobnou koruně královské, avšak neuzavřenou.

Vévoda je velmi vysoký a velmocný kníže, markýz a hrabě jsou velevznešení a mocní pánové, vikomt je vznešený a mocný pán, baron pak skutečný pán.

Baroni mají stejné postavení jako biskupové. Baronem peerem se může stát jen ten, kdo je královi poddán per baroniam integram, tj. úplným baronátem. Úplný baronát tvoří třináct a čtvrt šlechtických statků lénních. Sídlem baronátu, caput baroniae, je zámek dědičně spravovaný jako Anglie sama. To znamená, že může připadnout dcerám, když není mužský potomek, a v tom případě přechází na dceru nejstarší, coeteris filiabus áliunde satisfactis.*

Baroni mají titul lordů, z anglosaského laford, z knižně latinského dominus a lidově latinského lordus.

Nejstarší a druhorození synové vikomtů a baronů jsou prvními královskými podkoními. Nejstarší synové peerů mají přednost před rytíři řádu Podvazkového, druhorození nikoliv. Každá dcera lorda je lady. Ostatní anglické dcery jsou miss.

Peerové jsou sněmovna a dvůr, concilium et curia, moc zákonodárná a soudcovská.

Členové Dolní sněmovny, která je z lidu, přistupují před Sněmovnu lordů, jsou-li předvoláni, pokorně a s hlavou obnaženou; peerové sedí s hlavami pokrytými. Dolní sněmovna posílá lordům návrhy zákona po čtyřiceti svých členech; lordové posílají Dolní sněmovně návrhy zákonů po písaři.

Lordové přijíždějí do parlamentu v kočárech seřazených podle ceremoniálu. Poslanci z Dolní sněmovny nikoliv. Tvar vozů a kočárů s erby a korunkami je vyhrazen pro lordy a je součástí jejich hodnosti.

Všichni soudci stojí níž než peerové. Biřic má kápi z beránčí kůže; soudce má kápi z jakékoli mladé bělizny, ne však z hermelínu. Hermelín je výsadou peerů a králů.

Lordové jsou nedotknutelní.

Nad lordem nelze vynést supplicavit, trest hrdelní. Lord nemůže být trestán osobní vazbou. Zvláštní výjimku tvoří vězení v londýnské Věži, v Toweru. Lord nemůže být podroben právu útrpnému, a to ani pro velezradu. Lordu nemůže být vypáleno nu ruku znamení.

Podle zákona Eduarda VI. má lord právo prostého zabití. Není stíhán, zabije-li člověka, pokud jde o zabití prosté. Udeří-li sprostý člověk lorda, je mu uťata ruka.

Lord je učený, i když neumí číst. Zná právo.

Lord nemůže být podroben vojenské dani. Uzná-li lord za vhodné, sestaví pluk a dá jej králi. Lord smí mít u sebe šest cizinců. Kterýkoli jiný Angličan jen čtyři. Lord smí mít osm sudů vína, které nepodléhají dani.

Lord povolaný ke králi má právo zabít v královské oboře jednoho nebo dva daňky.

Lord je téměř král.

Král je téměř bůh.

Země je lordství.

Angličané oslovují boha mylorde.“

Naproti tomuto nápisu stál druhý, stejně napsaný, a zněl:

CO BUDIŽ POSTAČUJÍCÍ TĚM, KDOŽ NEMAJÍ NIC

„Henri Auverquerque, hrabě z Granthamu, který zasedá ve Sněmovně lordů mezi hrabětem z Jersey a hrabětem z Greenwiche, má sto tisíc liber šterlinků důchodu. K jeho panství náleží mramorový palác Grantham-Terrace, proslulý svým labyrintem chodeb. Je tam tmavorůžová chodba ze sarancolinského mramoru, je tam hnědá chodba z lasturového mramoru astrachánského, je tam bílá chodba z mramoru lanijského, chodba černá z mramoru alabandského, chodba šedá z mramoru staremmského, chodba žlutá z mramoru hesenského, chodba zelená z mramoru tyrolského, chodba červená napůl z českého mramoru červenohnědého, napůl z lasturového mramoru kordóbského, chodba modrá z tmavomodrého mramoru janovského, chodba fialová z katalánského granitu, chodba smuteční, bíle a černě žilovaná, z břidlice murviedorské, chodba růžová z alpského cipolínu, chodba perlová z lasturového mramoru nonettského a chodba různobarevná, zvaná chodba dvořanská, ze strakatého mramoru harlekýnského.

Richard, hrabě ze Scarborough, vikomt a baron lumleyský, vikomt z Waterfordu v Irsku, lord poručík a viceadmirál hrabství northumberlandského a města i hrabství durhamského, má dvojí kaplanství stanstedské, staré a moderní, v němž je obdivuhodná nádherná půlkruhovitá mříž, obklopující bazének s jedinečným vodotryskem. Krom toho má Richard svůj lumleyský zámek.

Charles Beauclerk, vévoda ze Saint-Albans, hrabě z Burfordu, baron heddingtonský, první sokolník Anglie, má ve Windsoru dům, který je i v sousedství královského domu vpravdě královský.

Charles Bodville, lord Robartes, baron Truro, vikomt Bodmyn, má v Cambridgi Wimpole, jejž tvoří tři paláce s třemi průčelími, jedním obloukovým a dvěma trojúhelníkovými* K zámku se přijíždí čtyřřadou alejí.

Velevznešený a velmocný lord Philip Herbert, vikomt z Cardiffu, hrabě z Mongtomery, hrabě z Pembroku, svobodný pán, peer a rytíř z Candallu, Marmionu, Saint Quentinu a Churlandu, strážce cínových dolů v Comwalu a Devonu, dědičný dohlížitel nad jezuitskou kolejí, má překrásnou zahradu ve Wiltonu, jejíž dva bazény s vodotrysky jsou hezčí než Versailles nejkřesťanštějšího krále Ludvíka XIV.

Charles Seymour, vévoda ze Somersetu, má Somerset-House na Temži, který se vyrovná římské Villa Pamphili. Na hlavním krbu stojí dvě porcelánové vázy z doby dynastie Juan, jejichž cena se odhaduje na půl miliónu franků.

Charles Spencer, hrabě ze Sunderlandu, jeden z osobních rádců Jeho Veličenstva, má v northamptonském hrabství Althrop, do něhož se vchází mříží se čtyřmi sloupy zakončenými mramorovými sousošími.

Lawrence Hyde, hrabě z Rochesteru, má v Surrey New-Park s nádherným tesaným akroterionem, s překrásným kruhovitým travnatým záhonem obklopeným stromy a s velkolepými lesy, na jejichž pomezí je nevysoký, uměle zaoblený vrch s velikým, z dálky viditelným dubem.

Philip Stanhope, hrabě z Chesterfieldu, má v Derby Bretby, kde je pavilón se skvostným orlojem, se sokolnami, s králičími výběhy a překrásnými obdélníkovými, čtvercovými a oválnými jezírky, z nichž jedno má tvar zrcadla a ve dvou jsou velmi vysoké vodotrysky.

James Cecil, hrabě ze Salisbury, má sedm mil od Londýna Hartfield-House se čtyřmi zeměpanskými pavilóny, s hláskou uprostřed a s hlavním nádvořím, které je černě a bíle dlážděné jako hlavní nádvoří v Saint-Germain. Tento palác, jehož průčelí je dlouhé dvě stě sedmdesát stop, byl za Jakuba I. postaven lordem kancléřem státního pokladu, pradědem nynějšího hraběte. V paláci je nevýslovně vzácná postel jedné hraběnky ze Salisbury, celá z prysilového dřeva, které chrání před hadím uštknutím a nazývá se milhombres, což znamená tisíc mužů. Nad lůžkem stojí zlatými písmeny: Hanba každé špatné myslence.

Thomas Thynne, vikomt Weymouth, baron Warminster, má Longleat, kde je skoro tolik krbů, svítilen, besídek, hlídek, pavilónů a vížek jako v královském Chambordu ve Francii.

Henry Howard, hrabě ze Suffolku, má dvanáct mil od Londýna v Middlesexu Audlyenský palác, který si velikostí a nádherou nezadá s Escurialem španělského krále.

Henry, markýz z Kentu, má v Bedfordu Wrest-House-and-Park, který je vlastně samostatnou zemí, obehnanou příkopy a zdmi, zemí s lesy, řekami a pahorky.

William Cavendish, vévoda z Devonu, má šest zámků, z nichž Chattsworth je postaven v nejčistším řeckém slohu. Krom toho má Jeho Milost ještě palác v Londýně, před nímž je lev stojící zadkem ke královskému paláci.“

Dál pak bylo vypsáno, co vlastní Richard Lowther, vikomt Lonsdale, co Robert Darcy, hrabě z Holdernessu, co Arthus, lord Ingram, vikomt Irwin, co Robert, lord Ferrers ze Chartley, Bourchieru a Lovaně; co má lord Cornwallis, baron z Eye, co velevznešený Algernon Capel, vikomt Malden, hrabě z Essexu, co Charles, lord Ossulstone, co Edward Rich, hrabě z Warwicku a Hollandu; co náleží Charlesi Sackvillovi, baronu Buckhurstovi, vikomtu Cranfieldovi, hraběti z Dorsetu a Middlesexu; jaký je majetek Thomase, lorda Coningsbye, jaké je vlastnictví Roberta, vévody Lindsaya, dědičného lorda Walthamského lesa; co patří nanejvýš ctihodnému Fordovi, lordu Greyovi, vikomtu Glendalovi a hraběti z Tankarvillu, co hraběti z Denbighu, jenž je v Německu hrabě z Rheinfeldu; co je v majetku lorda Kontagne, hraběte z Abingdonu, jenž je zároveň baronem na Rycottu, co v majetku vikomta Kinalmeakyho, jenž je v Irsku hrabě z Corku; jakým je dále vlastníkem vévoda z Beaufortu čili velmi vysoký a velmocný kníže Henry, jinak též markýz a hrabě z Worcesteru, baron Raglan, baron Power a baron Herbert z Chepstow.

A když nápis ještě vypočetl, co má John Holles, vévoda z Newcastlu a markýz z Claru, i co vlastní William, lord Craven, baron Craven z Hampsteadu, uzavíral se soupis slavných majetku na Ursově prkenné příčce údaji, jež nejsou bez zajímavosti pro náš příběh:

„Lord Linnaeus Clancharlie, baron Clancharlie a Hunkerville, markýz z Corleone na Sicílii má své peerství vázáno na hrad Clancharlie, který byl roku 914 postaven Eduardem Starým na obranu před Dány; dále má v Londýně palác HunkervilleHouse a ve Windsoru palác Corleonelodge a osm kaplanství, jedno v Burtonu nad Trentem s právem nad alabastrovými lomy, též má Gumdraith, Homble, Moricambe, Trenwardraith, HellKerters, kde je zázračná studna, a má Pillinmore s tamními rašeliništi a má Reculver poblíž starobylého města Vigniacae a má Vinecauton na hoře Moil-enlli a má devatenáct městysů a vesnic se starostenstvím a má celý kraj v Pensneth-Chase. To všechno dohromady vynáší čtyřicet tisíc liber šterlinků důchodu. Sto sedmdesát dva nynějších peerů Jakuba II. má tedy celkem dvanáct set sedmdesát dva tisíc liber šterlinků ročního důchodu, čili jedenáctinu úhrnného důchodu Anglie.“

U posledního jména, u lorda Linnaeusa Clancharlieho, byla po straně Ursovou rukou připsána poznámka:

„Rebel. Ve vyhnanství. Statky a panství sekvestrovány, A to je dobře.“

Uvnitř boudy byl ještě jeden nápis. Ursus ho umístil na stropě tak, že kolemjdoucí mohli zadním vikýřovitým otvorem snadno číst velká uhlová písmena: FILOSOF URSUS.

(*George Jeffreys, 1648-1689, lord-kancléř, pověstný krvavými represemi, na nichž si dělal kariéru a bohatství. Po převratu 1688 se pokusil v přestrojení uprchnout, byl však uvězněn v Toweru.)

(*Což značí: Ostatní dcery se zaopatřují podle možností, Poznámka Ursova. Po straně na zdi.)

4.

Ursus byl šarlatánsky řečný, prorocky hubený a vznětlivý jak střelný prach. Jeho vnitřním stavem byla tlumená zloba, jeho vnějším projevem mrzuté nadávání. Věčně potřeboval s něčím nesouhlasit. Zkrátka nespokojenec a buřič samou svou přirozeností.

Všechno na světě mělo pro Ursa nějakou vadu. Včela dává sice med, ale také žihadlo. Za krásu rozvitých růží sice děkujeme slunci, ale máme mu snad děkovat i za žlutou zimnici? Je velmi pravděpodobné, že v nejhlubším soukromí nešetřil Ursus kritikou ani na adresu boží. S oblibou říkával: „Čert se zřejmě utrhl ze řetězu a pán bůh udělal chybu, že mu povolil obojek.“

Přitakal snad jedině mocným tohoto světa. Vychvaloval je zcela osobitým způsobem. Kteréhosi dne věnoval Jakub II, Panně Marii z jedné irské katolické kapličky masívní zlatou lampu. Ursus, který tudy zrovna táhl spolu se značně lhostejnějším Homem, okamžitě propukl před všemi přítomnými v nadšený jásot: „Určitě, určitě potřebuje Panenka Marie zlatou lampu víc než tyhle neobuté děd střevíce.“

To byly ovšem očividné projevy Ursovy „loajálnosti“ a úcty k panujícím autoritám. A zřejmě právě tomu vděčil Ursus za to, že jej úřady nechávaly na pokoji i přes jeho potulný způsob života a jeho mezalianci s vlkem. Z přátelské slabůstky ovšem nechával tu a tam svého Homa volně proběhnout kolem káry, aby si navečer trochu protáhl kosti. Vlk by byl nedokázal zneužít Ursovy důvěry a choval se přitom vždycky „jako ve společnosti“, totiž jako hodný pejsek. Přesto nechával Ursus vlka raději uvázaného.

Snadno se totiž mohli dostat do nepříjemností, zvlášť kdyby přišli na nějakého strohého alkáda. Anglický zákon se tenkrát s lesní zvěří dvakrát nemazlil. Ale Homo se těšil nedotknutelnosti, kterou přiznával statut Eduarda IV. ochočené zvěři: „Nechť každé ochočené zvíře, jež provází svého pána, má volnost pohybu.“ Vlkům přinesla trochu volnosti i módní záliba, protože dvorní dámy si za posledních Stuartovců rády držely místo psů malé stepní vlky. Říkalo se jim adives, byli velcí jak kočka a dováželi se za drahé peníze z Asie.

Nápis o zlatě se stal, politicky vzato, obyčejnou mazanicí na zdi. A protože byl i dost nesrozumitelný, nijak Ursovi neškodil. Mohla se tedy Ursova bouda i po Jakubovi II., za „pořádkumilovné“ vlády Viléma a Marie, docela klidně potulovat městečky anglických hrabství. Ursus cestoval svobodně z jednoho konce Velké Británie na druhý, rozprodával nápoje lásky a lahvičky s léky, spolu s vlkem provozoval šibalské řemeslo pokoutního lékaře a lehce proklouzával skrze oka policejních sítí, jež byly v těch dobách rozhozeny po celém království: Anglie čistila zemi od kočovných tlup, z nichž nejvíc stíhala comprachicose.

Ursus nepatřil k žádné tlupě. Ursus žil s Ursem. Žil důvěrně jen sám se sebou a jedině vlk svým přítulným čenichem nahlížel do jeho soukromí. Náš filosof by se byl rád stal lidojedem, ale že to nebylo možné, byl aspoň samotářem* Samotář je také napůl divoch, jenže jeho divošství je pro civilizaci přijatelnější.

Člověk je dvojnásob sám, když putuje z místa na místo. Proto Ursus bez ustání kočoval. Kdyby se někde usadil, byl by si připadal jako ochočený. Život mu ubíhal zároveň s cestou, kterou urazil. Lidská sídliště v něm jenom posilovala lásku ke křovinám, houštinám, stržím, roklím a skalním děrám. Ursovým domovem byl les. Necítil se špatně ani v lidském lomozu jarmarků, protože mu připomínal šumot stromů. Dav do určité míry uspokojuje lidskou potřebu samoty. Na vlastní boudě bylo Ursovi nejprotivnější to, že měla dveře a okna a že se podobala domu. Ideální by pro něj zřejmě byla jeskyně na kolečkách.

Úsměv, jak jsme již řekli, pro Ursa neexistoval. Zato smích mu nebyl cizí. Úsměv příliš často znamená souhlas, smích však mnohdy bývá odmítnutím. Ursus se smál stejně trpce, jako zatrpkle pojídal své brambory.

Také už víme, že Ursus nenáviděl lidi. Nesmiřitelně a z vnitřní nutnosti. Když si tedy uvědomil, jak strašným břemenem je lidský život, když si povšiml, jak jedna pohroma stíhá druhou – králové lid, války krále, mor války, hlad mory a hloupost všecko dohromady – když zjistil, že už v pouhém bytí je kus trestu, když shledal, že smrt je vysvobozením, léčil každého nemocného, kterého mu přivedli, prodlužoval starcům život, kteří si přišli pro jeho posilující nápoje, pomáhal chromým zpátky na nohy. A ještě jim sarkasticky žehnal: „Tak zas můžeš běhat po tom našem slzavém údolí. Jen si ho pěkně užij!“ Když viděl někoho umírat hlady, dal mu všechny peníze, které měl u sebe, a bručel: „I jen si žij, nuzoto! Jen jez! Buď si tu hodně dlouho! Já ti tvé galeje zkracovat nebudu.“ Načež si mnul ruce a říkal si: „Dělám lidem to nejhorší.“ A čím víc nenáviděl lidi, tím víc miloval svého Člověka, vlka Homo. Právem ho tedy nápis na stropě označoval za filosofa.

A toto vše se dálo před dvěma sty osmdesáti lety. Tedy v dobách, kdy lidé si byli vlky o něco víc než dnes.

Ne však o mnoho.

II.  COMPRACHICOSOVÉ

1.

Kdo dneska ještě zná slovo comprachicos? A kdo ví, co znamená?

Comprachicosové neboli comprapequeňosové bylo odporné a svérázné nomádské bratrstvo. V sedmnáctém století byli světoznámí a v osmnáctém se o nich už nevědělo. Typická sociální zvláštnost starých dob. Dávný vřed lidstva. Zobecňující pohled dějin, jenž vnímá jen velké celky, zařazuje comprachicose pod širší jev otroctví. Josef prodaný svými bratry je jednou kapitolou legendy comprachicosů.

Comprachicos stejně jako comprapequeňos je složené španělské slovo a znamená „kupce dětí“. Comprachicosové se také nazývali „čejlasové“. To je hindské označení pro únosce dětí. Ale obě španělské složeniny jsou přesnější než slovo hindské, neboť comprachicosové s dětmi jen obchodovali.

Kupovali je a prodávali.

Nekradli je. Krást děti už byla jiná živnost.

A co z koupených dětí dělali?

Zrůdy.

Proč zrůdy?

Aby se druzí mohli smát.

2.

Lid se chce smát; králové rovněž. Proto musí být na jarmarcích komediant a v královských palácích šašek.

Námaha, s jakou si člověk obstarává zábavu, by mnohdy zasloužila pozornost filosofa. Však by těchto několik úvodních řádek mohlo být náčrtem knihy z nejstrašnějších, knihy, jež by se mohla jmenovat: Jak šťastní zneužívají nešťastných.

O tom nebo onom dítěti se z těch či oněch důvodů rozhodlo, že bude dělat druhým lidem hračku. Takové případy existovaly. (A vlastně existují i dneska.) Jenže v dobách primitivních a divokých to bývá předmětem zvláštního podnikání. Sedmnácté století, zvané historiky velké, bylo takovou dobou. Je to století silně byzantinské: primitivní, přitom zkažené, divoké a zároveň zjemnělé. Svérázná odrůda civilizace. Tygr v rukavičkách, A právě toto století nesmírně zneužívalo dětí.

Jenže urostlé dítě není nijak zábavné. Hrbáček je mnohem veselejší. Zrůda zaručuje zábavu. Jedině pitvora, člověk-hříčka vám zažene smutek ze znuděné tváře. Ale zrůda se musela začít vyrábět už v nejútlejším dětství, trpaslíka bylo nutno začít formovat v pravý čas, odmalička. Jinak se takový zpotvořený člověk nevyvedl.

Tím byla dána společenská potřeba prazvláštního umění. Proto vzniklo. Umění přetvořitelů lidí. Vzali člověka a udělali z něj mrzáka, vzali tvář a udělali z ní tlamu. Zabrzdili růst, zhnětli obličej. Zpitvoření lidé se dělali podle přesných pravidel. Bylo to umění a byla to věda. Něco jako ortopedie naruby.

Ostatně se předělávala i zvířata. Velkým vynálezem byli strakatí koně. Ale copak se za našich dnů nemalují psi zeleně a koně modře? Příroda je jenom základní materiál. Člověk vždycky chtěl nějak opravovat boha. Proto si tolik zakládá na tom, že může předělávat přírodu. Gigantomanie. Někdy je to na prospěch věci, ale často ke škodě.

Dvorní blázen byl jednoduše pokusem vrátit člověka zpátky k opici. Pokrok směrem dozadu. Veledílo zpátečnictví. Zároveň se zkoušelo, jak udělat z opice člověka. Barbe, vévodkyně z Clevelandu a hraběnka ze Southamptonu, měla za páže opičku malpu. U Francoise Suttonové, baronky Dudleyové, podával čaj pavián oblečený do zlatého brokátu a lady mu říkala „černoušku“. Catherine Sidleyová, hraběnka z Dorchesteru, jezdila na zasedání sněmovny v erbovním kočáře, na jehož zadním stupátku stáli ve slavnostní livreji tři paviáni se zdviženými čumáky. Jistá vévodkyně z Medina - Coeli si nechávala oblékat punčochy orangutánem. Opice povýšené do lidských funkcí byly protiváhou zhrublých a zvířeckých lidí.

Promiskuitu člověka a zvířete, kterou prosazovali mocní, snad nejpřesněji vyjadřoval trpaslík a pes. Trpaslík nebyl ani na okamžik bez psa a pes byl vždycky větší než trpaslík. Pes byl jeho druhým já. Byli jako dva spojené obojky. Tyto dvě nerozlučné protivy nám zachycují četné rodinné památky.

Neúcta k člověku a jeho znetvořování jsou dvě stránky jedné mince. V obou případech jde o degradaci lidského. A nepřekvapuje, že ruku v ruce s ní jde i deformace tváře. Proto nebyla v těch časech žádná nouze o lidi, jejichž životní úděl byl zrůdně jednoduchý: právo trpět, povinnost bavit.

3.

Vyráběly se tedy zrůdy. Ve velkém a v nejrozmanitějším provedení.

Potřeboval je sultán i papež. Ten první, aby mu hlídaly jeho ženy, ten druhý, aby odříkávaly jeho modlitby. Zrůda byla zcela zvláštní živočišný druh, který se nemohl přirozeně rozmnožovat. A tyto skorolidi potřebovala láska i náboženství. Serail i sixtinská kaple byly pravidelnými odběrateli stejného druhu zrůd. Pro serail krutých, pro kapli krotkých.

V těch dobách uměli lidé dělat věci, které dnes už nedovedeme. Dnes už nedovedeme tvarovat živé lidské maso. A je to jen tím, že nám katovské řemeslo vymírá. Obor, v němž kdysi vládlo umělecké mistrovství – a dnes je po něm veta. Když se živému člověku odřezávaly údy, když se mu páralo břicho, když se z něj trhaly vnitřnosti – to už se muselo přijít na nějaký ten objev. Dnes abychom tohle všechno oželeli. Čirá nevděčnost zanevřít tak na pokrok, za nějž vděčí chirurgie katovi.

Byli vivisektoři, kteří skutečně dokázali odstranit z lidské tváře každou stopu božské podoby. Doktor Conquest, člen Amen-Streetského kolegia a přísežný dohlížitel nad londýnskými alchymistickými dílnami, napsal o této obrácené chirurgii knihu, v níž uvádí všechny příslušné návody. Ale podle tvrzení Justuse z Carrick-Fergusu je prý vynálezcem této vědy jistý mnich, zvaný Aven-More, což je irský Velká řeka.

Vivisekce měla bohatý výběr. Neomezovala se jenom na produkci jedinečností pro jarmarky, eunuchů pro sultány a papeže, šašků pro paláce, jimiž tak vlastně rozmnožovala řady dvořanů. Mezi její velké úspěchy patří i kohout, kterého dělala pro anglického krále.

V paláci anglického krále žil totiž člověk, který kokrhal jako kohout. Byl to noční tvor, bděl, když jiní spali, toulal se po paláci a každou hodinu zakokrhal. Tolikrát, kolikrát by udeřil zvon. Člověk povýšený na kohouta musel podstoupit v dětských letech operaci hrtanu podle návodu doktora Conquesta. Průvodním následkem operace bylo nepříjemné slintání, a to právě se za Karla II. zhnusilo vévodkyni z Portsmouthu. Funkce byla tedy i nadále ponechána, ale kokrhání zastával muž nezmrzačený. Lesk koruny byl zachráněn.

U carského dvora zase bylo zvykem, že kníže, který se nějak znelíbil, musel sedět ve velkém palácovém předpokoji několik dní na bobku a v této pozici bud mňoukat jako kočka, nebo kvokat jako slepice, když snese vajíčko. Tyto mravy už patří minulosti. Ale ne natolik, jak by se zdálo. Dvořané, kteří se chtějí zalíbit v dnešních palácích, kvokají jenom v jiných tóninách.

Naproti tomu Ludvík XIV. by ve Versailles nesnesl úředníka, který by dělal kohouta, nebo knížete, který by dělal slepici. To, co povznášelo královskou a carskou důstojnost v Anglii a Rusku, zdálo se Ludvíkovi Velikému neslučitelné s korunou Ludvíka Svatého. Je známo, jak ho popudilo, když se paní Jindřiška jedné noci zapomněla natolik, že viděla ve snu slepici. Takový prohřešek! Dáma ode dvora a zdá se jí, že má něco společného s hnojištěm.

4.

Obchod s dětmi, jímž se zabývali comprachicosové, nebyl žádnou zvláštností. Kupovat a prodávat lidi bylo a je přece samozřejmostí. Nejen v sedmnáctém století, nejen ve stoletích následujících. K velké politice to přece patří dodnes.

Kurfiřt Hesenský prodával ještě na sklonku osmnáctého století své poddané anglickému králi, který potřeboval lidi, aby mohl v Americe zabíjet. K Hesenslcému kurfiřtovi se chodilo nakupovat maso jako k řezníkovi. Pan kurfiřt měl na skladě potravu pro děla. Znamenitý velmož. Rozvěsil si ve svém krámku poddané: kupte maso, je na prodej.

Po tragickém Monmouthově povstání bylo pod vrchním katovským dohledem kancléře Jeffreyse popraveno a rozčtvrceno mnoho pánů a šlechticů. Zůstaly po nich ovdovělé manželky a osiřelé dcery, které Jakub II. daroval své královské manželce. Její milostivé Veličenstvo královna je prodala Williamu Pennovi. Možná že tento pionýrský král na ně dostal slevu a nějaké procento pro sebe. Nepřekvapuje ovšem to, že Jakub II. tyto ženy prodal, jako spíš skutečnost, že William Penn je koupil.*

Pennova koupě se může omluvit či vysvětlit tím, že Penn, který stál před nutností zalidnit pustinu, potřeboval ženy. Byly tedy nástrojem jeho filantropického díla.

Královna udělala s těmi šlechtičnami dobrý obchod. Mladé lady se prodávaly draho. Ale je dost nepříjemné jenom si představit, jaké choulostivé a spletité historky musel mít Penn se starými vévodkyněmi, které dostal v tomto výprodeji nejspíš hodně lacino.

Pozoruhodnější než obchod s dětmi byla ovšem výroba, pro kterou byly koupené děti jakousi surovinou. Comprachicosové ji získávali od různých lidí, od otců i matek, jimž děti byly přítěží, i od pánů, kteří hospodařili svým stádem otroků. Ale někdy se stal dodavatelem této suroviny pro výrobu zrůd sám královský majestát.

Jestliže za Stuartovců nebyli comprachicosové u dvora nijak špatně zapsáni, protože se jich podle potřeby využívalo ve státním zájmu, pak pro Jakuba II. byli téměř instrumentum regni, nástrojem vlády. Patřilo k tehdejší politice, že nepohodlné a vzpurné rodiny se oklešťovaly, mužské potomstvo a dědicové se bezohledně likvidovali. Někdy se jedna větev rodu zkracovala na úkor druhé.

Comprachicosové dovedli znetvořovat, a to se politice hodilo. Znetvoření je výhodnější než zabití. Existují sice železné masky, ale to je příliš hrubý prostředek. Není možné přeplnit Evropu železnými maskami; naproti tomu znetvoření kejklíři nejsou nijak nápadní. Kromě toho se železná maska dá strhnout, ale maska z živého masa nikoli. Není nic důmyslnějšího: navždy vás zamaskují vaším vlastním obličejem.

Comprachicosové dovedli změnit malého človíčka tak dokonale, že jej vlastní otec nepoznal. Někdy vyrobili zakrslíka, někdy akrobata s odborně vymknutými klouby, jindy zas nechali páteř přímou a předělali tvář.

Nevzali přitom dítěti jenom obličej, ale i paměť. Aspoň natolik, nakolik mohli. Dítě nemělo nejmenší potuchy, jakým mučením prošlo. Strašlivá operace comprachicosů zanechávala dítěti stopy ve tváři, nikoli v duši. Dítě si mohlo nanejvýš pamatovat, že jednoho dne je nějací lidé odvedli, že pak usnulo a potom že je léčili. Proč, to nevědělo. Nepamatovalo si, že bylo popáleno sírou a pořezáno železem. Comprachicosové totiž svého malého pacienta uspávali omamným práškem, který pokládali za čarodějný, protože také tišil bolest. Prášek byl odnepaměti znám v Číně, kde se ho dodnes používá.

Čína znala dávno před námi všechny naše vynálezy, knihtisk, dělostřelectvo, vzduchoplavbu i chloroform. Jenže objev, který se v Evropě okamžitě uvádí do života, rozšiřuje se a stává se jakýmsi malým zázrakem nebo převratem, zůstává v Číně jenom nenarozeným zárodkem.

Když jsme již u Číny, zdržme se tam ještě pro jednu zvláštnost.

V Číně byla odjakživa poptávka po umění či řemesle, které se zabývalo modelováním živých lidí. Vzalo se dvouleté nebo tříleté dítě a dalo se do roztodivné porcelánové nádoby bez dna a bez poklopu, aby hlava a nohy mohly vykukovat. Ve dne nádoba stojí, na noc se pokládá, aby dítě mohlo spát. Dítě tedy tloustne, ale neroste, jeho stlačené tělo a stočené kosti zaplňují dutinu nádoby. Po několika letech tohoto růstu v láhvi nelze už změněné tvary napravit. A když výrobce zrůdy uzná, že změny jsou již trvalé, nádobu rozbije, dítě pustí ven a zrůda, člověk ve tvaru nádoby, je hotov.

Ohromná výhoda. Každý si může předem objednat trpaslíka žádaného tvaru.

(* William Penn, 1644-1718, anglický kvaker, založil za Karla II kolonii, jež byla po něm nazvána Pensylvánie – dnešní USA. Měla být údajně útočištěm všech, kdo byli v Evropě pronásledováni pro své náboženské přesvědčení.)

5.

S rozdílem, který odlišuje řemeslníka od fanatika, byli comprachicoaové obdobou indických škrtičů. Žili a stýkali se jen mezi sebou, v tlupách, sice poněkud komediantských, ale to jen naoko. Měli tak snazší pohyb. Tábořili, kde se dalo, ale zachovávali svou důstojnost, byli zbožní, nedokázali krást a vůbec v ničem se nepodobali ostatním kočovníkům. Lid je dlouho neprávem směšoval se španělskými a cejlonskými Morisky. Španělští Moriskové, což byli pokřtění Maurové, padělali peníze, na Cejloně se tito někdejší muslimští přistěhovalci stali šejdíři. Nic takového comprachicosové nedělali. Byli to poctiví lidé. Ať se to zdá jakkoli podivné, byli někdy až úzkostlivě svědomití. Otevřeli dveře, vstoupili do domu, smluvili cenu za dítě, zaplatili a dítě si odnesli. Všechno proběhlo v naprostém klidu.

Pocházeli z nejtůznějších zemí. Pod jménem comprachicosové se sdružovali Angličané, Francouzi, Kastilci, Němci, Italové. Společná myšlenka, společné zvyky a pověry, společné provozování téhož povolání byly pojítkem nebo spíše pojidlem všech těch různorodých členů jejich tlup. V jejich nezákonném společenství byl zastoupen východ i západ. Nesčetní Baskové v něm hovořili s nesčetnými Iry. Bask a Ir si rozumějí, oba mluví starým punským nářečím. A k tomu připojme i těsné vztahy katolického Irska ke katolickému Španělsku vůbec. Vztahy, jež svého času vyvrcholily v Londýně oběšením irského skorokrále, galského lorda de Braný.

Comprachicosové byli tedy víc společenství než národnost a spíš spodina než společenství. Byla to holota z celého světa, která se po řemeslníčku živila zločinem. Byl to takový harlekýnský národ slátaný ze všech možných hadříků. Když mezi sebe přijali nového člověka, přišívali si prostě další záplatu.

Putování bylo životním zákonem comprachicosů. Objevit se a zase zmizet. Ten, jehož existence se jenom trpí, nemůže nikde zapustit kořeny. I v těch říších, kde své výrobky dodávali dvoru, bývali někdy zničehonic pronásledováni. Králové používali jejich umění a umělce samé posílali na galeje. Nedůslednosti už patří k proměnlivostem královského rozmaru. I k našim radostem.

Divoký králík a potulné řemeslo sádla nenaberou. Comprachicosové žili v nouzi. Je však velmi pravděpodobné, že nikdy nevypátraní náčelníci comprachicosů, kteří vedli obchod s dětmi ve velkém, byli bohatí. Ale to se po dvou třech stoletích nedá dokázat.

Comprachicosové byli tedy jakési bratrstvo, jež mělo své zákony, přísahy a předpisy. A snad mělo i svou kabalu, svůj tajný a posvátný výklad světa.

Comprachicosové si určovali schůzky jako Cikáni. Jejich náčelníci se čas od času mezi sebou radili. V sedmnáctém století měli čtyři hlavní shromaždiště. Jedno ve Španělsku, v soutěsce Pancorbo, druhé v Německu, na mýtině zvané Divá žena, třetí ve Francii, na pahorku, kde ve starodávném posvátném háji Borvo-Tomona stával obrovský totem, a čtvrté v Anglii, za zahradní zdí Williama Chalonera, gisbroughského podkoního z Clevelandu v Yorku.

S Cikány však neměli comprachicosové nic společného. Cikáni tvořili národ. Comprachicosové byli směsicí všech možných národů. Neměli ani vlastní řeč, jejich žargon byl směsicí slov z různých jazyků. Mluvili svou vlastní osobitou hatmatilkou* Postupně se stali tím, čím Cikáni: národem kličkujícím mezi národy. Ale jejich společným poutem bylo společenství řádu, nikoli společenství krve a rasy. Cikáni byli rodinou, comprachicosové zednářským bratrstvem, které se ovšem nespolčovalo k vznešeným cílům, ale k odpornému řemeslu.

Ještě jeden rozdíl mezi Cikány a comprachicosi. Cikáni byli pohani, comprachicosové křesťané. A dokonce řádní křesťané, jak se sluší na bratrstvo, které se přes všechnu svou národnostní rozrůzněnost zrodilo v bigotním Španělsku. Comprachicosové byli víc než křesťany, byli katolíky. A byli víc než katolíky, byli římskými katolíky. Ve své víře byli tak neoblomní a tak ryzí, že se nechtěli spolčovat s maďarskými kočovníky z pešťské stolice, protože tyto kočovníky vedl a řídil jakýsi stařec, jehož žezlem byla hůl se stříbrným knoflíkem a dvouhlavým orlem. A tito Maďaři byli navíc takoví odpadlíci, že slavili nanebevzetí 27. srpna. Není to přímo strašné?

Ve všech historických obdobích můžeme v oné proudící mase, které se říká lidstvo, nalézt podobné jedovaté potůčky, které tekou mimo hlavní proud a šíří kolem sebe jed. Comprachicosové byli takovým postranním nebo spíš spodním pramínkem. Tvořili spodinu, jak jsme již řekli, strašlivou stoku nečistých vod.

Kdo by se chtěl dozvědět o comprachicosách více a zevrubněji, ten ať si ostatně zajede do španělského atlantského přímoří.

Mezi comprachicosi bylo hodně Basků, a proto se v jejich horách o nich udržují pověsti.

„Aguarda te, nino, que voy a llamar al comprachicos!“ hrozí v těch krajích matky nezbedným dětem. „Dej pokoj, capane, nebo zavolám comprachicose!“

6.

Comprachicosové se dlouho nemusili nijak skrývat. Ve společenském zřízení bývá někdy přítmí, v němž se dobře daří i zločinu a zločinecké živnosti.

Zejména Jakub II. Comprachico se toleroval. Jejich sprostým řemeslem opovrhoval, ale neváhal ho používat pro vznešené řemeslo, jemuž se říká politika. Jakubův dvůr nechával comprachicose živořit, ale nepronásledoval je. Nebyli pod dozorem, byli jen trochu sledováni. Jejich umění se mohlo občas hodit. Zákon přimhouřil jedno oko a král otevřel druhé.

Král se někdy ke své spoluúčasti dokonce přiznával. To už je ta smělost monarchického terorismu. Znetvořeného člověka ocejchovali lilií. Brali mu znamení boží a vpálili mu znamení královské. To se dělo v případech, kdy z nějakého důvodu záleželo na tom, aby byl stvrzen královský původ nového postavení, do něhož se dítě dostalo. Tak prokazovala Anglie svéráznou poctu Francii – k svým osobním potřebám používala jejího znaku, lilie.

Jakub II., horlivý v pronásledování Židů a štvaní Cikánů, byl ke comprachicosům velice vlídný. Viděli jsme již proč. Prodávali zboží, které on kupoval. Blaho státu čas od času vyžaduje, aby len či onen člověk zmizel. A to uměli comprachicosové dokonale. Nepohodlný dědic, kterého dostali v jeho útlém věku do rukou comprachicosové, ztratil navždycky svou podobu. Konfiskace majetku byla pak jednodušší. Převod panských statků do rukou oblíbenců se tím zjednodušoval. Navíc uměli comprachicosové zachovávat tajemství, byli mlčenliví a své závazky naprosté tajnosti přísně dodržovali. Nebylo snad jediného případu, že by zradili královské tajemství. To se cenilo. Přísné mlčení bylo ovšem v jejich vlastním zájmu. Nemohli si dovolit ztratit královskou důvěru. Nebezpečí bylo pro ně příliš veliké.

Z politického hlediska byli tedy comprachicosové užiteční. Nejen to, dodávali svátému otci zpěváčky. Bez comprachicosů bylo Allegriovo Miserere neproveditelné. Jakub II. přece nemohl postupovat nepřátelsky vůči tak zbožným lidem. Vždyť svou oddanost Panně Marii prokazovali dokonce výrobou eunuchů.

Roku 1688 se v Anglii změnila dynastie. Oranžští vypudili Stuarty. Vilém III. vystřídal Jakuba II.

(Ten pak zemřel ve vyhnanství a nad jeho hrobem se dály zázraky. Jakubovy ostatky vyléčily autunskému biskupovi pištěl, což bylo důstojnou, byť posmrtnou odměnou za křesťanské ctnosti tohoto mocnáře.)

7.

Vilém měl zcela jiné názory a metody než Jakub. Byl ke comprachicosům přísný.

Zákony proti tulákům byly v Anglii ostatně vždycky přísné. Anglie jako by ve svém středověkém zákonodárství vycházela ze zásady: Homo errans fera errante peior, potulný člověk je horší než potulná šelma. Jedno z těch zvláštních přikázání praví, že člověk bez přístřeší je nebezpečnější než „had, saň, rys i bazilišek“. Cikáni, zvaní gipsy, jichž se chtěla Anglie zbavit, dělali úřadům dlouhou dobu stejné starosti jako vlci. Jeden z pozoruhodných rozdílů mezi Anglií a Irskem. Neboť tam se Ir modlí za vlkovo zdraví a nazývá ho svým „kmocháčkem“.

A přece toleroval anglický zákon tuláka – viděli jsme už, že stejně trpěl i ochočeného a zdomácnělého vlka, když se z něho v jistém smyslu stal pes. Trpěl ovšem tuláka sdruženého do cechu. Protože to už byl poddaný. Nikdo neobtěžoval mastičkáře, potulného lazebníka, ranhojiče, podomního obchodníka nebo učence kázajícího pod širým nebem, pokud se živil nějakým řemeslem. Mimo tyto výjimky však naháněl svobodný člověk, který je v každém tulákovi, anglickému zákonodárci hrůzu. Kterýkoli pocestný se mohl stát veřejným nepřítelem.

Něco tak novodobého, jako jsou toulky po světě, bylo tenkrát neznámou věcí. Tehdy se vědělo jenom o starosvětském zlořádu zvaném potulnost. Stačilo, aby někdo „vypadal špatně“ (věc, kterou každý rozpozná a nikdo neumí definovat), a společnost takového člověka popadla za límec: „Kde bydlíš? Co děláš?“ A když nemohl odpovědět, čekaly ho nejtvrdší tresty. Zákoník pamatoval na tuláky železem a ohněm: tuláctví se vypalovalo jako nemocný vřed.

Proto platil po celém anglickém území skutečný „zákon o podezřelých“. Vztahoval se na tuláky a kočující, kteří popravdě řečeno velmi často skutečnými zločinci byli; ale především na Cikány, jejichž pronásledování se neprávem přirovnává k pronásledování Židů a Maurů ve Španělsku nebo protestantů ve Francii. My však rozhodně nemíníme směšovat štvanice na lidi se soudním stíháním trestné činnosti.

Vilém III. od prvních dnů své vlády vynaložil mnoho úsilí, aby rozdrtil havěť, za jakou pokládal i comprachicose. Hned jeden z prvních zákonů Vilémovy a Mariiny vlády tvrdě postihl potulné bratrstvo, které kupovalo děti. Byla to pro comprachicose těžká rána a už se z ní nikdy nevzpamatovali.

Podle tohoto zákona měli být zatčeni a náležitě usvědčeni všichni mužové tohoto bratrstva. Na rameně jim mělo být vypáleno písmeno R, což značí rogue, pobuda; na levé ruce písmeno T – thief, zloděj, a na pravé ruce písmeno M, což značí man slay, vražedník. Náčelníkům, kteří jsou „pokládáni za bohaté, třebaže vypadají jako žebráci“, mělo být na čele vypáleno písmeno P, což značí pillory, pranýř, statky jim měly být zabaveny a stromy v jejich lesích pokáceny. Kdo comprachicose neudal, měl být „trestán konfiskací a doživotním žalářem“ za zločin spoluviny. Ženy přistižené s těmito muži měly být podrobeny takzvanému cucking stool, tedy asi tolik co „židle pro ženštiny“. Cucking stool se zavěsil nad řeku nebo nad rybník, do něj se posadila provinilá žena a židle se s ní spustila do vody. Pak se zas vytáhla a toto potápění se třikrát opakovalo. „Aby se ochladil ženský běs,“ praví ve svém výkladu zákonů Chamberlayne.

Vidíme tedy, že v temné změti anglických zákonů lze tu a tam najít pozapomenutou stopu po comprachicosích, temný pozůstatek po jejich hanebné činnosti.

A je to stejné, jako kdybychom v civilizovaném lese narazili na stopu divochovu. Zamrazí nás hrůzou.

Kniha první
TEMNÁ NOC – A ČLOVĚK NOCI TEMNĚJŠÍ

I. JIŽNÍ MYS PORTLANDSKÝ

Po celý měsíc prosinec roku 1689 i celý leden roku 1690 vál nad evropským kontinentem bez ustání ostrý severák. A nad Anglií byl snad ještě prudší. Tehdejší krutá zima byla „památná pro chudinu“, jak je zaznamenáno v četných dávných dokumentech, v margináliích stařičké bible z presbytáře londýnských Non Jurors, v královských pergamenech i v některých záznamech. V rejstřících prebend z Clink Liberty Court v městečku Southwarku a z jiných vesnických kaplí dodnes můžeme číst dlouhé seznamy chuďasů, kteří tenkrát zahynuli hladem a zimou.

Temže se potáhla ledem. To není častý jev. Stává se to tak jednou za sto let, protože mocný příboj sahá hluboko do ústí řeky. Po zamrzlé hladině Temže jezdily tehdy povozy, konal se tu jarmark a pořádaly se medvědí a býčí zápasy. Na ledě upekli celého vola. Tak silný byl led po oba měsíce.

Na sklonku jednoho z nejmrazivějších dnů onoho ledna roku 1690 odehrávalo se v jedné z nespočetných zátočin portlandského zálivu něco tak neobvyklého, že rackové a mořské husy s křikem kroužili nad mořem a neodvažovali se vrátit do zátočiny, třebaže byl už pozdní večer. V odlehlé rejdě, za určitých větrů snad nejnebezpečnější, a proto i nejopuštěnější ze všech zátočin zálivu, kotvila toho večera při skalnatém ostrohu až u samého pobřežního srázu nevelká loď.

Tak hluboké zde byly vody. A tak příhodné pro toho, kdo se potřeboval skrývat.

Slunce, po celý den zakryté mlhami, právě zapadalo. Ve vzduchu ležela nevyzpytatelná a temná tíseň, jíž by se docela dobře mohlo říkat stesk po slunci.

Vítr nevál od moře a voda v rejdě klidně ležela.

Šťastná výjimka, zvlášť v zimním období. Portlandské rejdy jsou totiž skoro všechny vystaveny velkým příbojům. Za nepříznivého počasí se tu moře vysoko vzdouvá a bezpečně sem dovede proniknout jenom obratný a zkušený lodivod. Zdejší malá přístaviště, spíše zdánlivá než skutečná, jsou prašpatným útočištěm. Je nebezpečné do nich vplout a nemožné z nich vyplout. Onoho večera tu kupodivu nehrozilo žádné nebezpečí.

Kdo by se byl v houstnoucí kalné večerní mlze přiblížil ke kotvící lodi, jež vyplašila ptactvo zátočiny, byl by v ní rozpoznal biskajskou urku.

Biskajská urka je vlastně prastarý gabarit, dnes už zapomenutý druh středomořské plachetnice. Důkladné plavidlo, velké jako bárka a přitom pevné jako pořádná loď. Urka hrála svou úlohu i ve slavném španělském loďstvu, v nepřemožitelné Armádě, jejíž zkáza v roce 1588 otevřela cestu anglické námořní hegemonii. Válečné urky mívaly značný výtlak a některé nesly na palubě až čtyřicet děl. Ale obchodní nebo podloudnická urka nebývala příliš rozměrná. Lidé moře si těchto křehkých gabaritů poměrně vážili. Lanoví z konopných pramenů, někdy s drátěným jádrem, dlouhá kormidelní páka, jemná výstroj i těžká a pevná lana, důmyslné plachtoví se složitými stěhy, vše prozrazovalo barbarský důvtip a neškolenou vědu. Urka mohla stejně znamenitě lavírovat v uzavřených vodách asturských zátok a stejně spolehlivě mohla plout pod plnými plachtami i na širém moři. Prostě řečeno, hodila se pro rybník i pro rozbouřené moře. Byla tedy urka mezi plavidly tím, čím je mezi ptactvem konipásek třasořitka: z nejmenších a z nejsmělejších – sedící sotva pohne třtinou a v letu překonává oceán.

I nejchudší urky baskických námořníků bývaly pozlaceny a pomalovány. Barevná paleta vznešené rozvaliny jejich hor, kde sníh se střídá s lučinou a slunce tryská vstříc každému kroku, učí Basky drsnému kouzlu čistého ornamentu. Jsou chudí, ale ušlechtilí. Na chatrče si malují erby. Kabátce si pošívají koženými prýmky a staré hadry nesešívají, ale vyšívají. Osly zdobí rolničkami a volům vplétají mezi rohy ptačí péra. Jsou jako Řekové syny slunce. Na rozdíl od lidí z Valencije, kteří si oblékají na nahé tělo smutnou rezatou houni s otvorem pro hlavu, lidé z Galicije a Biskaje se radují z krásných plátěných košil vybělených rosou a sluncem. Biskajské prahy a okna jsou plná plavovlasých a svěžích tváří, které se na vás smějí zpod girland z kukuřice. Z baskického lidového umění, řemesel, obyčejů, dívčích krojů i písní jásá srdečná a sebevědomá radost. Biskajsko je perlou Pyrenejí a jeho nebezpečné zátoky pojmou bouře, mračna, zpěněné mysy, vztekající se vlny i vichřice, přírodní děs i ryk spolu s říčními lodicemi ověnčenými růžemi. Kdo jednou spatřil biskajskou zemi, rád ji chce vidět znova. Je to požehnaný kraj. Dvojí sklizeň do roka, veselé a hlučné vesničky, hrdá chudoba, každou neděli kytary, tance, kastaněty, milování, čisté a jasné domky, čápi na zvonicích.

Vraťme se však k Portlandu, k drsné přímořské skále, k pusté rejdě v ní.

Portlandský poloostrov vypadá podle půdorysu jako ptačí hlava se zobákem namířeným k oceánu a týlem k Weymouthu; šíje poloostrova je krkem.

Divokou krásu Portlandu dnes zatlačil průmysl. Portlandské břehy objevili v polovině osmnáctého století obchodníci s cementem a sádrou. Od těch dob dravý průmysl obohacuje anglickou zem a zároveň znetvořuje portlandský záliv. Před několika sty lety zničil tyto břehy příboj a udělal jejich útesy; dnes je ničí člověk a dělá z nich lomy. Živelné dílo oceánu vystřídala soustavná práce lidí. Místo vln, jejichž zkázonosná činnost má velikost i tvar, začal pustošit krumpáč, jenž ulamuje po kouscích a ubírá na kráse. Vytrvalá těžba srovnala se zemí či spíše s mořem i rejdu, kde na počátku našeho příběhu kotvila biskajská urka. Kdybychom chtěli najít nějaký pozůstatek po tomto zničeném přístavišti, museli bychom hledat na východním pobřeží tehdejšího poloostrova a dnešního ostrova směrem k jeho jižnímu mysu.

Zátočinu obehnanou ze všech stran příkrými srázy pohlcovala každým okamžikem stále větší tma. Vlastně by se nemělo říkat, že soumrak padá, ale že stoupá; protože temnota jde od země vzhůru. U paty skály bylo už tma a na jejím temeni ještě světlo. Vypadalo to – protože pobřežní srázy byly vyšší než šíře rejdy – jako záplava tmy stoupající ode dna nějaké studně. Proti vnitřním, téměř již černým stěnám zátočiny, v níž zvolna stoupal příliv, rýsoval se úzký koridor výjezdu z rejdy jako nějaká bělavá štěrbina. Jen z největší blízkosti bylo vidět urku kotvící u skalisek, schoulenou nebo spíš schovanou v jejich velikém stinném plášti. Prkno hozené z paluby na nízký, plochý výstupek pobřežního útesu, jediné místo, kam bylo možno vystoupit suchou nohou, spojovalo bárku se zemí. Po tomto kymácivém můstku přebíhaly a křižovaly se černé stíny – lidé, kteří se tu potmě naloďovali.

V rejdě nebylo tak chladno jako na moři, přístav chránila od severu skalní stěna, ale i tak se ti lidé třásli zimou. Spěchali.

Za pološera vystupuje každý tvar ostřeji. Zubaté cípy na šatech postav prozrazovaly, že lidé náležejí ke třídě zvané v Anglii the ragged, trhani.

Na vypuklinách útesů se matně rýsovala křivolaká stezka. Pro své zákruty a záhyby, téměř špičaté, se hodila spíš pro kozy než pro lidi. Stezka sbíhala na plošinku, na které bylo prkno. A patrně vedla k některé cestě na pláni. Byla tak strmá, že už pohled na ni byl nepříjemný. Bylo vidět, jak se příkře klikatí k vysokým a nejvyšším stupňům útesu a odtud přes prolákliny, hluboce vryta do skály, dál až na hořejší plošinu. Po stezce nepochybně přišli i cestující, na něž čekala v rejdě biskajská urka.

V rejdě se nic nehýbalo – kromě lidí, kteří se naloďovali na urku. A ti si počínali s viditelným strachem a neklidem. Nebylo slyšet jediný krok, jediné hlesnutí, jediný povzdech. Na druhé straně zálivu, u vjezdu do zátoky ringsteadské, se matně rýsovala jakási zbloudilá flotila rybářských lodí. Rozmary moře a severní větry zahnaly tyto polární lodě z dánských vod, kde lovily žraloky a rejnoky, až daleko na jih do vod anglických. Na moři bylo zřejmě nebezpečno. Rybáři, kteří hledali u Portlandu útočiště před nečasem, připravovali se právě spustit kotvy. Jejich vedoucí člun se svými stěžni a ráhny černě rýsoval na bílé ploše moře. Na jeho přídi bylo vidět rybářskou kozu, háky, harpuny, sítě. Kromě těchto několika plavidel, která byla všechna vmáčknuta do jednoho kouta, nespatřovalo oko na celém širém portlandském obzoru žádnou známku života. Nikde žádný dům, nikde žádná loď. V tomto období nebylo pobřeží obydleno a rejda nebyla v ten čas pohostinná.

Třebaže nepřízeň počasí byla tak varovná, lidé, kteří se chystali s biskajskou urkou vyrazit na moře, své chvatné přípravy spíše stupňovali. Těžko se v té spěchající a nejasné skupině dal rozpoznat jeden člověk od druhého, těžko se dalo zjišťovat, zda jsou mezi nimi staří nebo mladí. Tma ležela na jejich tvářích jako škraboška a pod rozedranými cáry nebyli k rozeznání ani muži a ženy. Snad byly mezi nimi dvě a snad bylo v celé skupině osm lidí. Těžko však říci. Šero vše smísilo, soumrak vše zastřel.

Jen jeden menší stín, pobíhající sem tam mezi velkými stíny, mohl patřit trpaslíkovi nebo dítěti.

Bylo to dítě.

II. OPUŠTĚN

Při pohledu zblízka by se zjistilo toto:

Všichni měli dlouhé pláště s kápěmi, proděravělé a záplatované, ale tak široké, že se v případě potřeby mohli zakrýt až po oči a uchránit se před větrem i zvědavým pohledem. Většina z nich měla kolem hlavy svinutý šátek, což je ve Španělsku jakýsi zárodek turbanu. Nebyla to tenkrát pokrývka hlavy v Anglii nějak neobvyklá. Jih byl v té době na severu velkou módou. Snad to souviselo s tím, že sever proti jihu bojoval. Vítězil nad ním, ale byl jím okouzlen. Za Alžběty se po zkáze Armády stalo přímo bontonem tlachat u dvora kastilsky. Mluvit anglicky před anglickou královnou bylo málem schocking. Takový už bývá zvyk barbarského vítěze. Přejímá mravy civilizovanějšího poraženého, jemuž vládne. Do Anglie pronikaly kastilské mravy a do Španělska zas na oplátku zasahovaly anglické zájmy.

Jeden muž ze skupiny, která se naloďovala, vypadal jako náčelník. Na nohou měl alpargoty, oblečen byl do premovaných a pozlacených cárů a pod pláštěm se mu jako rybí břicho blyštěla vesta pošitá cetkami. Jiný měl hluboko do čela stažený širák ve tvaru sombrera. V širáku však nebyl otvor pro dýmku, byl to tedy člověk vzdělaný.

Dítě – podle zásady, že kazajka dospělého člověka je pro dítě pláštěm – mělo pro své cáry lodnickou halenu, která mu sahala až po kolena.

Podle postavy se dalo usuzovat na desetiletého až dvanáctiletého chlapce. Byl bos.

Posádku urky tvořili tři lidé: patron a dva námořníci.

Urka podle všeho přijela ze Španělska a opět se tam vracela. Nepochybně obstarávala mezi oběma břehy tajné spojení.

Osoby, které měla vzít na palubu, si mezi sebou šeptaly.

Jejich mluva byla různorodá. Hned slovo kastilské, hned německé a hned zase španělské. Tu a tam slovo galské či baskické.

Jak se zdálo, patřili k nejrůznějším národům, a přitom k jedné tlupě. Nejspíš k ní patřila i posádka. Bylo to zřejmě nějaké bratrstvo – a možná banda spolupachatelů. Teď bylo jejich společným zločinem samo naloďování.

Při trošce světla a zvědavějším pohledu by si každý na těch lidech povšiml růženců a škapulířů ukrytých pod jejich cáry. Jedna z postav, patrně žena, měla růženec s velkými zrny. Připomínal růženec mohamedánských dervišů a znalec by v něm poznal irský růženec z Llanymthefry.

V menší tmě by bylo jistě možné rozeznat na přídi urky i vyřezávanou a pozlacenou Nuestru-Seňoru s jejím niňo. Byla to baskická Panna Maria, ochranná ikona starých Kantabrijců. Soška nahrazovala obvyklou řezbu na přídi. Pod ní byla klec na oheň, ale ten nyní nehořel. Přehnaná opatrnost. Svědčila o neobyčejné snaze tlupy ničím se neprozradit. Klec s ohněm měla dvojí účel: zapálený oheň hořel pro Pannu Marii a zároveň osvětloval moře. Tedy lucerna a současně svíčka.

U nohou Panny Marie se opíral zády o klounovec anděl se složenými křídly a dalekohledem obhlížel obzor. Anděl byl pozlacený jako Panna Maria. V klounovci byly otvory a průliny, aby jimi mohly pronikat vlny, a kolem těchto otvorů se splétaly četné zlacené arabesky.

Pod svátou Panenkou bylo velkými písmeny napsáno Matutina.

Jak bývá při odjezdu, ležely na úpatí útesu v nepořádku a bez ladu i skladu svršky, které si tito cestující vezli s sebou a které se teď po prkenné lávce rychle stěhovaly z břehu na loď. Pytle sucharů, soudek sušených ryb, krabice sušené polévky, tři sudy — jeden s pitnou vodou, jeden se sladem a jeden s dehtem, dále čtyři nebo pět lahví anglického piva, starý tlumok stažený řemenem, truhlice, vaky, balík koudele na pochodně a signály. Trháni měli tedy zavazadla. To vše svědčilo o potulném způsobu jejich života. Kočující chuďasové musí mít nějaké vlastnictví. A pro ně pak, když by potřebovali ulétnout jako ptáci, nemohou, leda by na místě nechali své výdělečné pomůcky. Musí mít bedny s pracovním nářadím a jinými nástroji, ať už je jejich potulné řemeslo jakékoli.

Jistě nebylo snadné dopravit všechen ten náklad až sem, k úpatí útesu. A to prozrazovalo, že tlupa měla v úmyslu odjet natrvalo.

Otrhanci neztráceli čas, bez ustání přecházeli z břehu na loď a z lodi na břeh. Každý nějak při nakládání pomáhal, jeden nesl pytel, druhý truhlici. Pomáhaly i ženy. A dítě zavazadly až přetěžovali.

Nebylo jasné, zda toto děcko mělo v tlupě otce a matku. Nikdo mu nevěnoval nejmenší pozornost. Dostávalo práci, nic víc. Vypadalo spíš jako otrok u cizího kmene než jako dítě mezi svými. Všem pomáhalo, ale nikdo na ně nemluvil. I toto dítě spěchalo a zdálo se, že je žene jako celou tu záhadnou tlupu, k níž patřilo, jediná myšlenka: co nejrychleji na loď. Vědělo proč? Patrně ne. Spěchalo mechanicky, protože vidělo spěchat druhé.

Urka měla dvě paluby. Náklad byl v podpalubí rychle uskladněn a chvíle odjezdu se přiblížila. Poslední bedna byla již na lodi; i zbývalo nalodit jenom lidi. Dva členové tlupy, kteří vypadali jako ženy, byli již na palubě. Šest zbývajících, a s nimi dítě, byli ještě na spodní plošině útesu. Na lodi začaly přípravy k odjezdu: patron se chopil kormidla, jeden z námořníků vzal sekeru, aby přeťal vazné lano, jímž byla loď připoutána ke břehu. I to byla známka spěchu. Když je čas, lano se odvazuje. Andamos, řekl polohlasem muž, který vypadal jako náčelník a měl na svých cárech lesklé cetky. Dítě se rozběhlo k prknu, aby se dostalo na loď první. Sotva však vkročilo na lávku, přihnali se dva muži z tlupy za ním a nedbajíce, že by dítě mohli srazit do vody, vběhli na palubu, třetí muž odstrčil dítě loktem a předběhl je, čtvrtý do něj vrazil pěstí a dohonil třetího, pátý, náčelník, na bárku spíš skočil, než vběhl, a jakmile byl na palubě, srazil prkno patou do moře, sekera přeťala vazák, kormidlo se hnulo, loď odrazila od břehu a dítě zůstalo na zemi.

III.  SÁM

Dítě zůstalo na skále bez hnutí, s pohledem upřeným před sebe. Nezavolalo. Nezanaříkalo. A přece to bylo tak neočekávané. Dítě za odjíždějícími nezavolalo jediné slovo, odjíždějící se s dítětem jediným slovem nerozloučili. Obě strany stejně mlčky přijímaly skutečnost, že vzdálenost mezi nimi vzrůstá. Jako kdyby se duše zemřelých loučily na březích Styxu.

Dítě stálo jako přikované, zatímco skálu u jeho nohou počínaly omývat první vlny přílivu. Mlčky hledělo za odjíždějící lodí. Člověk by byl řekl, že pochopilo. Co však pochopilo? Tmu.

Po chvíli dosáhla urka úžinu vedoucí z rejdy a vtiskla se do ní. Špička stěžně se vyhoupla proti jasnému nebi nad rozeklanými skalisky, mezi nimiž úžina ležela jako mezi dvěma stěnami. Chvíli bloudila špička mezi vrcholky skal, jako by do nich padala. Víc a víc zanikala, až úplně zmizela. Už ji nebylo vidět. Bylo po všem. Urka vyplula na moře.

Dítě se dívalo, jak loď mizí.

Bylo překvapené, ale bylo i zamyšlené.

Jeho ohromení se ještě umocňovalo jakýmsi nejasným zjištěním, že žije. Tato bytost na prahu života měla už zřejmě určitou zkušenost. Snad už dovedla i usuzovat.

Tak náhle bylo to dítě odmrštěno těmi, jež mohlo zvát svými. A přece je to nevyburcovalo k jedinému pohybu. Jako by uvnitř ztuhlo. Nekleslo pod náhlým zvratem osudu, i když jím možná jeho život končil dřív, než vůbec započal. Chlapec přijal tu zdrcující ránu vstoje. Souhlasil beze slova výčitky. Nevinný neobviňuje.

Ten údiv beze stopy zármutku by každému pozorovateli dokazoval, že ve skupině, jež dítě opouštěla, nikdo chlapce nemiloval a on sám v ní nemiloval nikoho.

V zamyšlení zapomnělo dítě na zimu. Najednou mu zalila voda nohy – to stoupal příliv. Vítr mu zčechral vlasy – zdvíhal se severák. Dítě se zachvělo. Otřáslo se od hlavy k patě, jak se stává při procitnutí.

Rozhlédlo se kolem sebe.

Bylo samo.

Do dnešního dne pro ně neexistovali na světě jiní lidé než ti, kteří teď byli v urce. Lidé, kteří je opustili.

Dodejme ještě, ať je to jakkoli podivné, že tyto lidi, jediné, které opuštěný chlapec znal, ve skutečnosti vůbec neznal.

Nemohl říci, kdo ti lidé byli.

Strávil mezi nimi dětství, ale neměl pocit, že by k nim patřil. Prostě byl u nich. Nic víc.

A právě ho tu – zapomněli.

Neměl žádné peníze, neměl střevíce na nohou, a to, co měl na sobě, sotva bylo oblečením. V kapse neměl ani kousek chleba.

Bylo zima a byl večer. K nejbližšímu lidskému obydlí bylo několik mil.

A chlapec nevěděl, kde je.

Nevěděl nic kromě toho, že ti, s nimiž přišel na mořské pobřeží, odjeli bez něho.

Připadalo mu, že je postaven mimo život.

Cítil, jak málo je ještě mužem.

Bylo mu deset let.

Chlapec byl v pustině, mezi hlubinami, v nichž houstla noc, a hlubinami, v nichž slyšel burácet vlny.

Protáhl hubené paže a zívl.

A jako člověk, který se náhle rozhodne, směle a čile jako veverka – snad i jako klaun – otočil se zády k rejdě a pustil se vzhůru po útesu. Vyběhl po stezce, odvážně z ní sešel á opět se na ni ostražitě vrátil. Spěchal teď k pevnině. Mohlo se zdát, že ví, kam jde. A přece nešel nikam.

Spěchal bez cíle, jako by prchal před osudem.

Člověk šplhá a zvíře leze; chlapec šplhal i lezl zároveň. Portlandské svahy jsou obráceny k jihu, na stezce nebyl tedy skoro žádný sníh. Byl ostatně tak silný mráz, že sníh byl jako prach. Při chůzi to vadilo, ale chlapec postupoval odhodlaně vpřed. Také halena mu překážela a ztěžovala chůzi, protože byla pro dítě příliš velká. Občas se chlapec ocitl na skalním převisu nebo zas na svahu na náledí, kde skoro pokaždé uklouzl. A než se zachytil za nějakou suchou větev nebo skalní výčnělek, visel okamžik nad propastí. Na jednom místě narazil na žílu slepence, který se s ním nenadále utrhl a strhl ho do své tříště. Slepencové laviny jsou vždycky zrádné. Chlapec několik vteřin klouzal jako taška po střeše, ale v posledním okamžiku se zachytil za nějaký chomáč trávy, a tím se zachránil. Ani tváří v tvář propasti nevykřikl, jako před chvílí nevykřikl tváří v tvář lidem. Odpočinul si a mlčky začal znovu stoupat. Svah byl vysoký. Ještě několikrát potkala chlapce stejná nehoda. Tma jen zvyšovala nebezpečí pádu. Kolmá stěna byla nekonečná.

Ustupovala před chlapcem do hlubin nad jeho hlavou, její vrcholek jako by byl stoupal zároveň s ním. Šplhal vzhůru, bez ustání pozoroval černou římsu, která ležela mezi ním a nebem jako nedostupná závora. Konečně se dostal nahoru.

Vyskočil na planinu. Málem by se dalo říci: vstoupil na zem, neboť přicházel z propasti.

Sotva stanul nad srázem, zajektal zimou. Do obličeje se mu zahryzl ostrý severozápadní vítr. Chlapec si přitáhl námořnickou blůzu k tělu. Tyto námořnické haleny se dělají z dobrého plátna, neprofoukne je žádný vítr.

Když se chlapec dostal na planinu, zastavil se, pevně se bosýma nohama rozkročil na zamrzlé půdě a rozhlédl se.

Za ním bylo moře, před ním země a nad hlavou nebe.

Ale nebe bylo bezhvězdné. Hustá mlha je zakrývala.

Chlapec se tedy obrátil k pevnině a zahleděl se na ni. Plochá, zmrzlá a zasněžená země se před ním prostírala do nedohledna. Poblíž se tetelilo několik vřesových trsů. Nikde žádná cesta.

Nikde jediná chatrč nebo pastýřská budka. Nic, jen větrem zvířený a ve víru odlétající prašný sníh kroužil jako pobledlá spirála. Terénní vlny ubíhaly k obzoru, až posléze mizely pod bílou mlhovinou. A kolem hluboké ticho. Široširé jako nekonečno a mlčelivé jako hrob.

Dítě se obrátilo k moři.

I to se bělalo jako země. Země ve sněhu, oceán v pěnách. Nic není tesknější než svit, který vydává taková dvojí běl. Některé noční pablesky bývají tvrdé a jasné; moře bylo ocelové, útesy ebenové. Z výšiny, kde stálo dítě, vypadal portlandský záliv takřka jako na zeměpisné mapě, matně bělavý v půlkruhu pahorků.

V té noční krajině bylo cosi snivého. Bledý kruh zavřený do snivého srpku – tak vypadá snad měsíční krajina. Na celém pobřeží, od jednoho mysu k druhému, nebylo vidět žádnou zář, která by svědčila o zapáleném krbu, rozsvíceném okně či obydleném domě. Na nebi, na zemi, nikde nebylo jediné světlo; žádná lampa zde dole, žádná hvězda tam na nebesích. Široká hladina zálivu se chvílemi náhle vzedmula: vítr cuchal a vrásnil vodní pláně rejdy, které se v dáli nořily do ponurého šerosvitu nekonečna. A docela vzadu, až v samých přístupech do zálivu, bylo ještě vidět prchající urku.

Černý trojúhelník klouzající po temně modré šedí.

Matutina plula rychle. Každou minutou se víc a víc zmenšovala. Nic není rychlejší než olůvko lodi v mořských prostorách.

Pojednou vzplála na přídi urky lucerna. Temnota kolem lodi byla znepokojivá a lodivod si chtěl nejspíš posvítit na hladinu. Světelný bod, zdáli viditelný třpyt, přimykal se truchlivě k vysoké a dlouhé černé siluetě lodi, jež vypadala jako rakev, vznášející se uprostřed vod.

Ve vzduchu byla bouře. Chlapec si to neuvědomoval, ale námořník by se zachvěl. Byla to ona chvíle úzkostné předtuchy, kdy se zdá, že živly se změní v lidské bytosti, že vichr se tajuplně promění v boha moře a že síly se projeví jako vůle. Že to, co člověk pokládá za věc, stane se duší. A že on to spatří. A on se toho děsí. Neboť lidská duše se leká setkání s duší přírody.

Ohlašoval se chaos. Vítr střásal mlhu, v pozadí kupil mračna a připravoval tak scénu pro strašlivé drama moře a zimy, které se nazývá sněhová bouře.

Objevovaly se stíny vracejících se lodí* Záliv už nebyl tak opuštěný. Co chvíli vynořovaly se za oběma mysy zneklidnělé bárky spěchající ke kotvištím. Jedny obeplouvaly Portland Bill, druhé Saint-Albans Head. Teď bylo heslem: Zachraň se, kdo můžeš. Na jihu houstla tma a mračna těhotná nocí klesala dolů k moři. Těžce visela bouře nad hladinou a její převisy zlověstně tišily vlnu. Teď nebylo radno vyplouvat na moře. Urka to učinila.

Zamířila k jihu. Už opustila záliv, už byla na volném moři.

Najednou, v náhlém a prudkém poryvu severáku, vytáhla Matutina plachty. Jako kdyby se rozhodla využít i uragánu. I to bylo spíš známkou útěku než obyčejné plavby. Lidé z urky se báli víc pevniny než moře, víc lekali se hněvu lidí než hněvu živlů.

Urka se zmenšovala a vytrácela, až se úplně vnořila do obzoru. Malá hvězdička, kterou si loď odvlékala do tmy, už bledla. Stále víc splývala urka s nocí, až nakonec zmizela docela.

Už navždy.

Tak aspoň to chlapec pochopil. Přestal se dívat na moře. Jeho oko se obrátilo k pláním a pahorkům, k místům, kde snad přece jen mohl potkat živou bytost. Vykročil tedy vstříc této možnosti. A vstříc neznámu.

IV. OTÁZKY

Jaká to byla tlupa? Proč utíkala na moře? A proč nevzala s sebou to dítě? Proč je nechala opuštěné uprostřed pustin?

Byli ti utečenci comprachicosové?

Víme už, co se souhlasem parlamentu podnikl Vilém III. proti zločincům obojího pohlaví, zvaným comprachicosové. Jsou zákony, které zločince doslova rozeženou. Vilémova opatření dopadla na tuláky všeho druhu. Následoval všeobecný úprk. Heslem se stalo: Uteč, kdo můžeš, a ujed, jak se dá. Většina comprachicosů se vrátila do Španělska. Mnozí z nich byli Baskové.

Vilémův zákon na ochranu dětí měl okamžitý následek – všude bylo teď plno opuštěných dětí. A bylo to pochopitelné. Každá kočovná tlupa, která měla s sebou nějaké dítě, byla podezřelá. Pouhá přítomnost dítěte, tlupu usvědčovala. „To by mohli být comprachicosové,“ bylo první myšlenkou každého šerifa, sudího či biřice.

Comprachicosům se vytýkalo hlavně to, že zneužívají cizích dětí. Jenže uprostřed bídy a nouze vládne taková promiskuita, že málokterý otec a matka mohli prokázat, že jejich dítě je skutečně jejich. Kde jste vzali to dítě? Jak dokážete, že vám je dalo nebe? Kdekterý chudák a žebrák se třásl hrůzou. Dítě se stávalo nebezpečím. Každý se ho hleděl zbavit. Bez něho se bude utíkat snáz. Otec a matka se tedy rozhodli, že dítě pohodí – v lese, na břehu řeky, do studně.

Dodejme ještě, že po vzoru Anglie pronásledovala teď comprachicose celá Evropa. Signál byl dán a španělský alguazil byl právě tak na stráži jako anglický konstábl. Proto ta panika mezi tuláky. Z Anglie odjížděli ve strachu a ve Španělsku přistávali s obavami. Vzít dítě s sebou na loď taková tlupa prostě nemohla, vystupovat z lodi s dítětem bylo nebezpečné.

Ztratit dítě bylo snazší.

Kdo tedy zapudil dítě, které jsme právě sledovali v šerosvitu portlandských samot?

Podle všech známek – comprachicosové.

V. STROM PODLE LIDSKÉHO UMU

Bylo asi sedm hodin večer. Vítr se utišil – jako vždy, když se chystá s novou silou propuknout.

Chlapec byl na nejjižnější planině portlandského poloostrova, Ale on nevěděl, co je to poloostrov, a neznal ani slovo Portland. Věděl jen, že může jít, dokud nepadne. Na celé zemi neměl jinou oporu kromě toho kousíčku země, po kterém právě šel, země tvrdé a studené pro bosou nohu. Co čekalo chlapce v tomto velikém soumračném světě, otevřeném ze všech stran? Nic.

Kráčel vstříc tomuto Nic.

Kolem něho byla nesmírná pustina bez lidí.

Přešel jednu planinu, pak druhou, pak třetí. Na konci každé planiny našel rozsedlinu. Svah byl někdy strmý, ale vždycky krátký. Holé náhorní planiny byly jako veliké dlaždice, vklíněné jižní stranou pod planinu předcházející a severní stranou zdvižené nad planinu následující. Tyto výstupky chlapec hbitě přeskakoval. Čas od času se zastavoval, jako by se chtěl poradit sám se sebou. Noc byla stále temnější a chlapec viděl už jen několik kroků před sebe.

Náhle se zarazil a okamžik poslouchal. Pak se prudce otočil a zamířil k nevysokému návrší, které se nejasně zdvíhalo po jeho pravici až u samého pobřežního útesu. Na návrší bylo něco, co připomínalo strom. Právě z těch míst pronikal nějaký zvuk, ale nebyl to ani hvizd větru, ani jekot moře. A nebyl to ani zvířecí hlas. Chlapec si pomyslel, že by tam někdo mohl být.

Po několika krocích stanul pod pahorkem.

Opravdu tam někdo byl.

Vypadalo to jako velká paže vztyčená ze země. Na jejím horním konci byl vodorovně natažený ukazovák, zdola podpíraný ještě palcem. V místě, kde se stýkal ukazovák s palcem, visel provaz a na něm cosi černého a beztvarého. Provaz se větrem kymácel a skřípal jako řetěz.

Při pohledu zblízka se ukázalo, že provaz je tím, čím se zdál podle zvuku: byl to námořnický řetěz s dutými články. K řetězu byla připoutána jakási masa, která vypadala jako krunýř. Nahoře bylo cosi kulatého a kolem toho byl omotán konec řetězu.

V dolní části byl krunýř rozedrán a z jeho cárů trčely bezmasé části těla.

Ponurou siluetu, strmící proti nebi pravoúhlými liniemi, zveličovalo působení tajemných zákonů prolínání, které v celé přírodě staví zdání nad skutečnost. Tak i visící tělo vsálo do sebe celé to místo i samu tu chvíli, bělavou mlhu i zlověstné moře, pustou zem i dalekou nadpozemskou vřavu.

Mírný vánek pohupoval řetězem a visící přízrak se lehce kymácel. Hrůza, která mění rozměry věcí, zvětšovala visící hmotu do hřbitovní monumentality. Přítmí, vycházející luna, padající souhvězdí, ponorné čáry prostorů, mraky, větrná růžice, všechno nakonec vstoupilo do této viditelné nicoty. Onen balvan visící ve větru, ať už to bylo cokoli, byl součástí neosobna, rozhozeného dalekoširoko na moři i na nebi, a temnoty dotvářely věc, která kdysi bývala člověkem.

Neboť už člověkem nebyla.

Nebýt a přece zůstávat, být v nicotě i mimo ni, znovu se vynořit nad vlastní smrtí, kolik je v tom všem nemožného i skutečného zároveň. A proto nevyjádřitelného.

Tato bytost (a byla to vůbec bytost?), tento černý svědek byl pozůstatkem, strašlivým pozůstatkem. Čeho? Především přírody — a společnosti.

Byl nic a byl všechno.

Přízrak, který tu visel uprostřed hlubokého zapomenutí samot, byl vydán rozmarům neznáma. Tma si s ním dělala, co chtěla. Byl odsouzen na věčnost. Jaké násilí, hnít pod širým nebem! Být mimo zákon rakve. Klesat do zániku a nepoznat odpočinku. Smrt má mít rubáš, hrob má mít svůj stud. Zde nebyl stud ani rubáš. Necudná, nezahalená hniloba.

Jsou místa a jsou chvíle, kdy nemůžeme než stanout v zamyšlení a dovolit jenom našemu duchu, aby se bral dále. Některý pozemský jev se podobá tajemným dveřím. Zdá se, že z něho může vycházet myšlenka. A k němu spějí naše domněnky.

Ta někdejší bytost, jež neměla už morek v kostech a vnitřnosti v útrobách a v hrdle hlas, ten mrtvý měl kdysi své já. Kde však teď bylo? Kdo ví, snad ještě zde… Strašné pomyšlení.

Mrtvý se mlčelivě rozpadal do prostoru. Míval krev, která teď byla vypita, kůži, která už byla strávena, maso, které bylo uhlodáno. Cokoli tudy šlo, všechno si z něj bralo. Leden si vzal z něho chlad a půlnoc hrůzu, železo rez a mor vzal si chorobný pach a květina vůni. Příšerné mýtné, jež od mrtvého vybíraly i vichry i deště i rosy i červi i ptáci.

Prazvláštní obyvatel noci. Byl na pláni a na pahorku – a nebyl tam. Byl na dosah ruky, a přece v neznámu. Byl stínem, který doplňoval temnotu. Svou přítomností zvyšoval smutek bouře a mlčení hvězd. Bylo v něm zhuštěno nevýslovné, jež nacházíme v pustině. Připojoval se ke všem zámlkám noci jako troska neznámého osudu.

Kolem něho jako by život odplýval kamsi do hlubiny. V jeho pustém okolí všechno odnímalo každou jistotu. Chvění křovin a trávy, tesklivý zármutek, úzkost, která se zdála až záměrnou, tragicky přizpůsobovaly celou krajinu černé postavě visící tu na řetěze.

Tím, že neležel v hrobě, mstili se lidé jemu i on sám sobě.

V tomto soumraku a v této pustině byl svědectvím. Před zákonem nadpozemským zde vypovídal mrtvý o zákonu pozemském. Byl sem dán člověkem a čekal na boha.

Byl to přelud. Neodbytný, protože vítr se do něho neustále opíral. Příšerný, neboť se neustále natřásal. V nekonečném prostoru – jak děsné vyslovit to – zdál se být středem. Cosi nezměrného na něm spočívalo. Kdo poví co? Snad spravedlnost, která stojí nad spravedlností lidí.

Tímto zlověstným přízrakem se všechno končilo. Bezmezno neohraničené ničím – ani stromem, ani střechou, ani chodcem — prostíralo se kolem mrtvého.

V jeho záhadnosti byl odlesk všech záhad světa.

VI. ZÁPAS MEZI SMRTÍ A NOCÍ

Chlapec stál před tou věcí mlčky a strnule.

Pro dospělého by to byla šibenice, pro chlapce to bylo zjevení.

Kde by dospělý viděl mrtvolu, tam dítě vidělo přízrak.

Ale ničemu nerozumělo.

Propast přitahuje nejrůznějším způsobem. I na tomto pahorku přitahovala. Chlapec popošel krok, pak dva. Šel nahoru, třebaže se mu chtělo jít dolů, přibližoval se, ačkoli se mu chtělo couvat.

Celý se třásl. A přece přistoupil co nejblíž, aby si přízrak prohlédl. Zdvihl hlavu a díval se na šibenici.

Přízrak byl celý natřený dehtem. Místy se leskl. Chlapec rozeznával obličej. Byla na něm vrstva asfaltu a noční odlesky tu zdánlivě mazlavou a lepkavou masku modelovaly. Chlapec viděl ústa, která byla jen dírou, nos, který byl jen dírou, i oči, které byly jen dírami. Tělo měl oběšenec zahalené a jako svázané pytlovinou. Plátno, napuštěné naftou, ztrouchnivělo a protrhalo se. Prodralo se jím koleno. Trhlinou bylo vidět boky. Některé části byly ještě mrtvolou, jiné už kostlivcem. Obličej měl barvu země; slimáci, kteří po něm putovali, zanechali po sobě matné, stříbřité stužky. Pytlovina přilepená ke kostem byla zvlněná jako šat na soše. Lebka byla rozpraskaná jako shnilé ovoce. Zuby si zachovaly ještě kus lidství – úsměv. Nachýlená hlava budila zdání soustředěného výrazu.

Mrtvý byl zřejmě nedávno opravován. Vše bylo čerstvě nadehtováno, obličej, koleno deroucí se z pytloviny, i boky. Dole čouhaly nohy.

Přímo pod nohama ležely v trávě dva střevíce, které sníh a déšť zbavily tvaru. Tyto střevíce spadly mrtvému z nohou.

Chlapec byl bos a viděl ty střevíce.

Vítr, stále hrozivější, chvílemi ustával, jak tomu bývá, když se strojí bouře. Před okamžikem ustal docela. Mrtvola se už i vyhýbala. Řetěz visel nehybně jako olovnice.

Jako každý, kdo vstupuje do života – a navíc pod tak nezvyklým tlakem osudu – i tento chlapec měl čilou mysl mladých let. Ale všechen obsah jeho vědomí se v tu chvíli rozplýval v jediném ohromení. Nadměrné dojmy působí jako přemíra oleje a tlumí jakékoli myšlení. Dospělého by byly napadly různé otázky, chlapce však nenapadla jediná. Díval se.

S vrstvou dehtu vypadala tvář oběšence jako politá. Několik kapek dehtu, ztuhlého tam, kde bývaly oči, podobalo se slzám. Asfalt donutil smrt, aby své pustošení zpomalila, ne-li zastavila, a aby se omezila jen na nejnutnější. Dítě stálo před pečlivě ošetřovanou věcí. Oběšený muž byl asi něčím vzácným. Nikdo nechtěl zachovat toho muže při životě, ale jako mrtvý měl být uchován co nejdéle.

V Anglii bylo od nepaměti zvykem, že se popravení podloudníci potírali dehtem. Odstrašující příklady musí být vystaveny pod širým nebem a nadehtované vydrží déle. Dehtování bylo tedy humánní, oběšenci se nemuseli vyměňovat tak často. Šibenice se rozestavovaly na pobřeží v určitých vzdálenostech, jako se tam dnes rozestavují reflektory. Oběšenec v jistém smyslu svým druhům v podloudnickém řemesle opravdu svítil. Podloudníci viděli šibenice už zdaleka, z volného moře. Tady jedna – první výstraha, tam zas druhá – další výstraha. Pašeráctví to nijak nepotlačovalo, ale podobné věci už patří k pořádku. Zvyk konzervovat oběšence se neomezoval jen na podloudníky. Stejně se v Anglii zacházelo se zloději, žháři a vrahy. John Painter čili Jan Malíř, který zapálil námořní sklady v Portsmouthu, byl pověšen a nadehtován roku 1776 a jeho mrtvola vydržela, málem by se dalo říci, čtrnáct let. Až v roce 1790 musela být vyměněna. Egypťané si mumifikovali své krále, ale jak se zdá, může být užitečná i mumie obyčejného smrtelníka.

Vítr se o pahorek se šibenicí opíral ze všech stran a svál z něho všechen sníh. Místy už prosvítala tráva a tu a tam bodláčí. Pod šibenicí, přímo pod nohama oběšence, vyrážel zvlášť bujný a vysoký chomáč trávy. Po staletí tam hnily mrtvoly a dávaly zemi výživu i trávě svěžest.

Chlapce se zmocňovala chmurná strnulost. Jen jednou sklonil hlavu, když se spálil na noze a měl pocit, že po něm leze nějaký živočich. Pak se zas vzpřímil. Hleděl na mrtvou tvář nad sebou a ta zas hleděla na něho dolů. Hleděla na něho tím upřeněji, že neměla oči. Mrtvý se dívá celou hlavou, lebkou, zuby, očními důlky – a to je příšerné.

Pozvolna se stával příšerným i chlapec sám. Nehýbal se už. Obestíraly ho mrákoty. Necítil, že ztrácí vědomí. Otupěl, tuhl. Zima jej tiše vydávala noci. Chlapec byl jako socha. Kámen chladu mu vnikal do kostí, stín se do něho plížil jako had. Zima je zrádná. Sníh vydechuje klid a ten pak stoupá v člověku jako temný příliv. Chlapce se zmocňovala nehybnost, která se podobala nehybnosti mrtvoly. Dítě pomalu usínalo.

Na ruce spánku je i prst smrti. Chlapec cítil, jak tato ruka po něm sahá. Užuž se pod šibenicí hroutil do bezvědomí. Nevěděl, zda ještě stojí, zda ještě bdí, zda ještě vnímá.

Věčně hrozící konec, zhroucení kdykoli možné, nikde přechod mezi bytím a nebytím – to je propast zvaná život.

Ještě okamžik, a dítě i mrtvý – život začínající a život v troskách – splynou tu pod šibenicí v jednom zanikání.

Zdálo se, že přízrak to pochopil a že si to nepřeje. Najednou se začal pohybovat. Jako by chtěl dítě varovat. Zdvihl se nový poryv větru.

Nic nemohlo být nepřirozenější: mrtvý a pohybuje se. Mrtvola se pod neviditelným náporem větru naklonila, vyhoupla se na řetěze vlevo, klesla, vyhoupla se vpravo, znovu klesla, a tak se houpala a klesala s pomalou, pohřební přesností umíráčku. Divoká houpačka. Nebo snad kyvadlo orloje věčnosti.

Po chvíli začalo dítě při těchto pohybech mrtvého zvolna procitat. Do jeho prochládání pronikl palčivý pocit strachu. Řetěz při každém kmitu s šerednou pravidelností zaskřípal.

Když se blíží vichřice, vítr se vždycky zdvíhá v náhlých poryvech. Větřík se zčistajasna změní ve vichr.

Mrtvola se komíhala stále prudčeji a zlověstněji. Už se nepohupovala, teď skákala. Prve řetěz skřípal, nyní řinčel.

Tu řinčivou výzvu kdosi a kdesi uposlechl. Od obzoru se přihnal mocný šumot.

Šumot křídel.

Stalo se to, co se stává na hřbitovech a samotách. Přilétalo sem hejno havranů.

Černé létající skvrny bouřlivě provrtávaly mraky, prorážely mlhu, zvětšovaly se, blížily, spojovaly a houstly, s křikem se hnaly na pahorek. Jako kdyby sem přitrhlo nějaké vojště. Okřídlená havěť temnot se vrhla na šibenici.

Chlapec zděšeně couvl.

V houfech se nic neděje bez rozkazu. Havrani se usadili na šibenici, ale na mrtvolu nesedl žádný. Navzájem se dorozumívali. Krákorání je příšerné. Vytí, syčení, řev – to je kus života. Krákání je šťastnou chválou hniloby. Působí jako rachot mlčelivé, pukající hrobky. V krákorání je hlas noci.

Chlapce zamrazilo.

Víc hrůzou než chladem.

Havrani zmlkli. Jeden z nich slétl na mrtvolu. To byl signál. Hned se zdvihlo mračno křídel. Pak se všechna křídla zavřela – oběšenec zmizel ve víru černých baněk hemžících se ve tmě.

A v tom okamžiku se mrtvý otřásl.

Byl to on? Nebo to byl vítr? Oběšený se vymrštil k děsivému skoku. Zdvihl se uragán a přispěchal mrtvému na pomoc. Přízrakem lomcoval křečový záchvat. To vichřice už dula z plných plic, popadla oběšence a mrskala jím na všechny strany. Mrtvý se stával hrozným. Házel sebou jak děsivá loutka s šibeničním řetězem místo provázku. Mrtvola se točila a skákala, jako by se chtěla rozletět na kusy. Ptáci se poplašili a odletěli. Všechna ta šeredná havěť vyrazila jako gejzír. Potom se havrani zase vrátili. Začal zápas.

Oběšenec jako by tím vším příšerně oživl. Vítr ho nadzvedával, mohlo se až zdát, že ho chce s sebou unést; nebo že se to on sám vzpírá, že on se to snaží uprchnout; ale obojek ho držel. A hejno zrcadlilo všechny jeho pohyby, couvalo, znovu se na něho vrhalo, hned vyděšené, hned rozlícené. Na jedné straně nemožné pokusy o útěk, na druhé pronásledování upoutaného. Mrtvý, zmítaný každou křečí větru, škubal sebou, otřásal se, běsnil, komíhal se, vyskakoval, padal a při každém tom posunku rozháněl rozptýlené hejno. Mrtvý byl kyjem, hejno prachem. Zdivočelý houf svoji kořist nepouštěl a neústupně na ni útočil. Mrtvý, jakoby k šílenství dohnaný smečkou těch zobáků, ještě usilovněji bušil do prázdna a jeho slepé rány se podobaly úderům kamene přivázaného k praku. Jednu chvíli visely na mrtvém všechny drápy a všechna křídla, hned nato nic. Byly to neustálé úprky okřídlené hordy a vzápětí její zuřivé návraty. Děsné mučení, pokračující i po smrti. Ptáci byli jako šílení. Taková hejna určitě vysílá samo peklo. Zde úder spáru, tam úder zobáku, krákot, urvané cáry, které nejsou už masem, vrzání šibenice, chrastění kostry, řinčení želez, hukot vichru, vřava – nemůže být zápasu úděsnějšího. Fantom proti démonům. Boj přízraků.

Občas, když severák zesílil, točil se viselec kolem své osy, stavěl se k hejnu čelem a jakoby do všech směrů, vypadal, jako by se chtěl za ptáky rozběhnout, a skoro se i zdálo, že jeho zuby se snaží kousat. Měl vítr při sobě a řetěz proti sobě. Dva černí bohové jako by se tu mísili do boje. Uragán bojoval také. Mrtvý se kroutil a houf ptáků nad ním kroužil ve spirále. Víření ve víru.

Zdola sem doléhalo mohutné burácení. Moře řvalo.

Chlapec se díval na tu fantasmagorii. Najednou se roztřásl na celém těle, mráz mu přeběhl po sádech odshora dolů, zapotácel se a otřásl, málem upadl, otočil se, oběma dlaněmi si sevřel čelo, jako by to byl nějaký opěrný bod, a vylekán, s vlasem vlajícím, s očima zavřenýma dlouhými skoky prchal dolů z pahorku, sám téměř přízrak. Dal se na útěk a nechával tu muku ve tmě za sebou.

VII. SEVERNÍ MYS PORTLANDSKÝ

Zděšeně běžel, co mu dech stačil. Utíkal nazdařbůh sněhem, plání, prostorem. Během se zahřál. Byl nejvyšší čas. Kdyby se byl nedal do běhu, kdyby se byl nevylekal, byl už teď mrtev.

Když mu došel dech, zastavil se. Ale neodvážil se ohlédnout. Myslel, že ptáci se jistě pustili za ním a mrtvý že se odvázal od řetězu a že snad jde nyní stejným směrem jako on. Myslel, že nejspíš i sama šibenice seběhla z kopce a že ona se žene zas za mrtvým. Bál se, že to všechno by spatřil, kdyby se otočil.

Když trochu nabral dech, znova se rozběhl.

Děti nedovedou chápat fakta. Chlapec přijímal vjemy se stoupající hrůzou, přitom je ale nijak nespojoval, nedělal z nich závěry. Šel kamkoli a jakkoli; běžel úzkostně a těžce jako ve snách. Po třech hodinách od chvíle, kdy osaměl, změnil se cíl jeho cesty, i když zůstával stejně neurčitý jako předtím; prve hledal, nyní prchal. Už necítil hlad ani zimu. Měl strach. Jeden pud vystřídal druhý. Uniknout bylo teď jeho jedinou myšlenkou. Čemu uniknout? Všemu. Život se mu na všech stranách vůkol něho jevil jako děsivá zeď. Kdyby tak mohl uprchnout před věcmi, hned by to udělal.

Děti však neznají onen únik z vězení, jemuž se říká sebevražda.

Chlapec tedy běžel.

Sám nevěděl jak dlouho. Dech však dojde, a vyčerpá se i strach.

Pojednou se zastavil, jako kdyby náhle dostal novou sílu a nový rozum. Jako by se zastyděl za svůj útěk. Vzepřel se, dupl si, odhodlaně vzpřímil hlavu a otočil se.

Pahorek, šibenice, havrani, všechno bylo totam.

Mlha znovu pohltila všechen horizont.

Chlapec pokračoval v cestě.

Teď už neběžel, jenom šel. Kdybychom řekli, že setkání s mrtvým z něho udělalo muže, omezovali bychom mnohost a neurčitost dojmů, které chlapec prožil. Neboť v těch dojmech bylo daleko více i daleko méně. Šibenice, nadmíru mlhavá v onom zárodku chápání, jímž bylo chlapcovo myšlení, zůstávala pro něho přízrakem. Ale byl nyní silnější tím, že přemohl vlastní hrůzu. To ho povzbudilo.

Dítě má zvláštní dar, rychle přijímá ukončení počitku. Vzdálené a mizivé obrysy, které dávají šířku i hloubku bolestným věcem, dítěti unikají. Proti příliš složitým dojmům chrání dítě jeho vlastní meze, jeho vlastní nedokonalost. Vidí samotný jev a nevidí vše přidružené, vystačí s částečnými představami a nevadí mu neúplnost poznání. Až když zkušenost shromáždí své fascikly, dochází ke konfrontaci skupin poznaných faktů. Tehdy poučený a vyspělý rozum porovnává, vzpomínky z útlého věku se jako palimpsest znovu vynořují zpod vášní* a stávají se opěrnými body logiky. Co bylo v mozku dítěte názorem, stává se v mozku dospělého úsudkem. Nehledě k tomu, že zkušenost je různá a podle povahy člověka se obrací v dobro či zlo. Dobří vyzrávají. Špatní zahnívají.

V běhu urazil chlapec dobrou čtvrtinu míle a stejnou vzdálenost potom ušel. Najednou pocítil, jak se mu svírá žaludek. Ovládla ho teď jediná mocná myšlenka a rázem zapudila ošklivý přízrak z pahorku: jíst. V člověku je naštěstí zvíře; a to ho přivádí k realitě.

Ale co jíst? Kde jíst? A jak?

Ohmatal si kapsy. Bezděčně. Věděl, že jsou prázdné.

Pak přidal do kroku. Aniž věděl, kam jde, spěchal k možnému příbytku.

Víra v přístřeší a domov je součástí kořenů, jimiž je v člověku vetknuta víra v boha.

Ale na této zasněžené pláni nebylo nic, co by se podobalo příbytku.

Chlapec šel kupředu, třebaže pustá pláň se táhla do nedohledna.

Na této pobřežní plošině nikdy nebylo lidské obydlí. Jen na úpatí útesů, ve skalních děrách, protože nebylo dřevo na stavbu chýší, sídlívali kdysi primitivní obyvatelé, kteří užívali jako zbraně praku, topili uschlým kravským lejnem, uctívali idol Heil, postavený uprostřed mýtiny v Dorchesteru, a živili se lovem šedých nepravých korálů, jimž Galové říkali plin a Řekové isidis plocamos.

Chlapec se orientoval, jak nejlépe mohl. Každý život je křižovatkou, volit směr je vždycky riskantní. A tento maličký človíček byl nucen volit předčasně i mezi neznámými možnostmi. Přesto šel vpřed. Začínal však cítit únavu, i když se jeho nohy zdály z ocele. Na pláni nebyla jediná cesta ani stezka. A byla-li tam nějaká, sníh ji zavál. Chlapec mířil pudově dál k východu. Ostré kamení mu drásalo chodidla. Za denního světla by ve stopách, které chlapec zanechával ve sněhu, bylo vidět narůžovělé skvrny. Jeho krev.

Chlapec nic tady neznal. Šel přes portlandskou plošinu z jihu na sever, a je možné, že tlupa, s níž sem přišel, prošla plošinou, vyhýbajíc se lidem, ze západu na východ. Pravděpodobně vyplula v nějaké rybářské nebo podloudnické bárce odkudsi z pobřeží v Uggescombe a odtud jela do Portlandu, kde na ni čekala urka; vylodila se potmě v jedné z westonských zátočin a na loď nasedla na protější straně v jedné z rejd eastonských. Bylo vyloučeno, aby tu chlapec poznal cestu.

Portlandská plošina je místy zvlněna vysokými vzdutinami, které jsou prudce uťaty břehem a ostře spadají do moře. Bloudící chlapec došel na jeden z těchto vyvýšených bodů, zastavil se na něm v naději, že tu bude mít lepší rozhled a že najde nějaký lepší směr. Viděl však před sebou jen neproniknutelné šero, zakrývající celý obzor. Chlapec se zadíval pozorněji a pod upřeným pohledem přestala být tma neprůhledná. Daleko na východě, kde země tvořila ohyb, u paty neproniknutelné sinavosti, pod tím jakoby pohyblivým a bledým svahem, jenž vypadal jako nějaký útes noci, plazily se a vlnily jakési nezřetelné černé cáry a matné útržky. Kalné temno byla mlha a černé cáry byly kouř. Kde je kouř, jsou i lidé. Dítě se dalo v tu stranu.

Kousek dál zahlédl chlapec svah a pod ním, mezi beztvarými skupinami skalisek zastřených mlhou, cosi jako náznak písečného jesepu či pruhu země, jenž nejspíše spojoval planiny na obzoru a plošinu, po které přišel. Bylo jasné, že se musí dát tudy.

Místo, kam chlapec dorazil, byla skutečně portlandská šíje, diluviální naplavenina zvaná Chess-Hill.

Zamířil k okraji plošiny, k neschůdnému a hrbolatému srázu. Byl to, i když s menšími nesnázemi, rub výstupu, který chlapec podstoupil, když odcházel z rejdy. Každý výstup se vyrovnává sestupem. Předtím šplhal nahoru, teď klouzal dolů.

Přeskakoval ze skály na skálu, nedbaje, že by si mohl vymknout kotník nebo se zřítit do neznámé hlubiny. Když ujížděl po zledovatělých skalách, zachycoval se v letu dlouhých řemenitých vřesů i pichlavých kručinek a všechny jejich trny se mu zabodávaly do prstů. Občas narazil na mírnější svah a tehdy sestupoval volněji, aby nabral dech, pak byl sráz znovu příkrý a chlapec si znovu musel rozvažovat každý krok. Při sestupu do propasti řeší člověk každým pohybem nový problém. Musí být obratný, jinak hrozí smrt. Chlapec to všechno řešil s vrozeným instinktem, z něhož by se i opice poučila,’a s takovou zasvěceností, že akrobat by se neubránil obdivu. Svah byl strmý a dlouhý. Ale také měl svůj konec.

Zvolna se blížil okamžik, kdy měl chlapec stanout na pruhu zahlédnuté země.

Čas od času, při skoku nebo skluzu ze skály na skálu, bystřil sluch, napřimuje se jako daněk ve střehu. Z dálky, po levici, slyšel táhlý a slabý zvuk, podobající se dutému hlasu trubky. Vzduchové vrstvy se skutečně dávaly do pohybu. Byla to předzvěst polárního vichru, slyšitelného až odkudsi od pólu jako hlas blížících se trubek. Zároveň chlapec občas cítil, jak se mu čela, očí, tváří, celého obličeje dotýkají jakési studené dlaně. To velké zmrzlé vločky, zprvu jen měkce rozhozené do vzduchu, později však vířící, ohlašovaly sněhovou bouři. Chlapec byl všecek zasněžený. Sněžná vichřice, která už hodinu zuřila nad mořem, začínala zasahovat pevninu. Zvolna se drala nad planiny. Vstupovala nad portlandskou plošinu šikmo, od severozápadu.

(* Na pergamenech a papyrusech se starší texty běžně vymazávaly, aby mohly být použity pro nová sdělení. Staré písmo však nikdy nebylo vymazáno dokonale, takže je dík moderní technice můžeme zpod starého textu znovu zpřístupnit. Palimpsestu tedy vděčíme, že se dochovaly četné, jinak zaniklé památky.)

Kniha druhá
URKA NA MOŘI

I. ZÁKONY, KTERÉ JSOU MIMO SVĚT LIDÍ

Sněhová bouře je jednou z mořských záhad. Dodnes není zcela objasněna, a snad právě proto je příčinou tak četných katastrof.

Někteří učenci chtějí všechno vysvětlit větrem a vlnobitím. Ve vzduchu je prý síla, která není vítr, a ve vodě je síla, která není vlnobití. Tato síla, shodná ve vzduchu i ve vodě, se nazývá magnetické fluidum. Vzduch i voda jsou podle nich dvě tekuté, téměř totožné látky. Jedna se mění v druhou zhušťováním nebo rozpínáním, takže dýchání je vlastně pití. Fluidum je naproti tomu povahy plynné. Vítr a vlnobití jsou pouhé nárazy, kdežto fluidum je proud. Vítr je pro nás viditelný v podobě mračna, vlnobití v podobě pěny. Fluidum samo je však neviditelné. Čas od času však připomíná: jsem zde. Toto jeho „jsem zde“ je hrom.

Neuznáváme-li fluidum, mnoho jevů zůstává nevysvětlitelnou záhadou. Změny rychlosti větru, které za bouře kolísají od tří stop až do dvou set dvaceti stop za vteřinu, jsou celkem postačujícím vysvětlením značných rozdílů ve výšce vln – tři palce za klidného moře, šestatřicet stop, je-li moře rozbouřeno. Vodorovné vanutí větrů, jež zachovává svůj horizontální tah i za největší vichřice, nám rovněž dostatečně objasňuje, proč vlna dosahující výšky třiceti stop může být dlouhá až patnáct set stop. Jak je tomu však se zvraty větru, se změnami jeho směru? Nejsou snad známy případy, kdy větrná růžice oběhne za šestatřicet hodin i obvod pěti set šedesáti stupňů? A proč jsou vlny Pacifiku čtyřikrát vyšší u Ameriky než u Asie, jinými slovy proč jsou vyšší na východě než na západě? Proč je tomu v Atlantiku naopak? Proč je moře na rovníku nejvyšší uprostřed? Čím to, že se vypuklost oceánu tolik mění?

To všechno může vysvětlit právě magnetické fluidum ve spojitosti s rotací země a mezihvězdnou přitažlivostí.

Až se mořeplavba z rutiny změní v matematiku, až se věda pokusí vysvětlit, proč například v našich krajinách jdou teplé větry někdy od severu a studené od jihu, až bude každý mořeplavec vědět, že teplota klesá úměrně s hloubkou oceánu, až si bude uvědomovat, že zeměkoule je velký, do vesmíru polarizovaný magnet se dvěma osami (jednou rotační a jednou fluidální, jež se navzájem protínají v zemském středu) až ti, kdo riskují svůj život, budou tak dělat vědecky, až konečně kapitán bude meteorologem a lodivod chemikem – pak se předejde mnohému neštěstí.

Kdo nezná zákony elektrické energie, nezná ani zákony energie vodní. Jedny zákony prostupují druhé. Neexistují pro vědění otázky nesnadnější a ovšem ani záhadnější: k dosavadnímu empirismu mají asi tak blízko jako astronomie k astrologii. A přece bez těchto znalostí je mořeplavba nemožná.

Sněžná bouře, jak jsme již řekli, patří k nejnebezpečnějším mořským komponentám. Je to vichřice především magnetická. Sněhovou bouři právě tak jako polární záři produkuje pól; působení pólu se projevuje jak v tomto světelném úkazu, tak v této sněžné vichřici. A ve sněhové vločce stejně jako v plápolu ohně je fluidum viditelné.

Vichřice jsou nervovými krizemi a delirickými záchvaty moře. I moře má své migrény. Bouře můžeme přirovnat k nemocem. Jedny jsou smrtelné, jiné nikoliv. Z jedné vyvázneme, z druhé ne. Sněžná vichřice se pokládá za smrtelnou téměř vždy.

Jarabija, jeden z Magalhaesových lodivodů, ji označil za „mračno, které vylétlo z horšího bodce ďáblova, una nube salida del málo lado del diabolo“. Surcouf, slavný korzár ze Saint-Malô, za Napoleona největší postrach anglických lodí, říkával: „Tyhle vichřice jsou jako cholera.“ Staří španělští plavci nazývali tento druh bouře nevada nebo helada, podle toho, zda se jevila v podobě vloček nebo krup. Podle nich padali při sněžné vichřici z nebe zároveň se sněhem netopýři.

Sněhové bouře se vyskytují v polárních šířkách. Ale někdy se snesou, dalo by se skoro říci sesypou, až do našich končin; tak je tahle metla spjata s rozmary větru.

II. SILUETY, JEŽ BYLY POČÁTKEM VŠEHO

Biskajská urka Matutina, jež vezla se vší pravděpodobností comprachicose, vyplula tedy z Portlandu a bez zaváhání – jak jsme viděli – vydala se do velkého nočního dobrodružství; bylo o to nebezpečnější, že se blížila bouře. Všem těmto hrozbám plula křehká loď v ústrety s jakousi tragickou vyzývavostí. Zdůrazněme však, že se jí dostalo varování.

Dokud se urka zdržovala v portlandském zálivu, nebyla voda nijak velká, vlna ležela při hladině. Nad mořem se sice válela mlha, ale nebe zatím zůstávalo jasné. Vítr se napíral do lodi jen lehce. Urka, šla co nejtěsněji podél útesu; byl jí dobrou záštitou.

Na biskajské feluce bylo deset lidí, tři muži posádky a sedm pasažérů, mezi nimi dvě ženy. Při svitu oceánu (moře totiž za soumraku vrací pohlcené světlo) byly teď všechny tvary zřetelné a jasné. Konečně se už nikdo nemusel skrývat, Ze všech spadla dosavadní tíseň a každý se choval zase po svém, křičel bez zábran a tvář si už také neschovával. Odjezd je osvobozoval.

Různorodost skupiny bila teď do očí. Ženy byly neurčitého věku. Při kočovném životě se předčasně stárne a strádání nadělá vrásky. Jedna žena byla Baskičanka; druhá, ta s velkým růžencem, byla Irka. Obě se chovaly netečně, jak to vídáme u chuďasů. Když přišly na loď, schoulily se vedle sebe na zavazadla složená pod stožárem. Povídali si (jak jsme už připomněli, baskičtina a irština jsou jazyky příbuzné). Baskičance voněly vlasy česnekem a bazalkou.

Kapitán urky byl Bask z Guipuzcoanu, jeden námořník byl Bask ze severní strany Pyrenejí a druhý pocházel z jejich strany jižní – byli tedy oba stejného původu, ačkoli první z nich byl Francouz a druhý Španěl. Baskové neuznávají svou zákonnou otčinu. „Mi madre se Hama montaña, moje matka se jmenuje hora,“ říkají s oblibou.

Z pěti mužů, kteří doprovázeli obě ženy, byl jeden Francouz z Languedocu, jeden Francouz z Provence, jeden byl Janovan, jeden – onen stařec se sombrerem bez otvoru pro dýmku – vypadal na Němce a pátý, náčelník, byl Bask z biscaroské stepi. To on skopl můstek do vody, když se chlapec chystal za ostatními přejít na loď. Náčelník, zavalitý, prudký a rázný muž, měl na svých cárech, jak se pamatujeme, blýskavé prýmky, dracouny a cetky. Nemohl postát na jednom místě, nahýbal se a napřimoval, bez ustání přecházel z jednoho konce lodi na druhý, jako by měl obavy z toho, co právě udělal a co ho teď čeká.

Náčelník tlupy, kapitán bárky i oba mužové posádky – třeba všichni čtyři Baskové – mluvili mezi sebou chvíli baskicky, hned zas Španělsky a vzápětí na to francouzský. Těmito třemi jazyky se totiž běžně mluví na obou stranách Pyrenejí. Jinak, kromě obou žen, mluvili všichni víceméně francouzský, či spíše francouzština tvořila základ jejich hantýrky. Francouzský jazyk se v těch dobách začínal už stávat prostředníkem mezi severskou přemírou souhlásek a jižním nadbytkem samohlásek. V Evropě se francouzsky mluvilo mezi obchodníky. I mezi zloději.

Pod lehkým plachtovím běžela urka dobře. Ale deset osob se zavazadly bylo na takový slabý trup příliš velká zátěž.

I když urka tlupu zachraňovala, neznamenalo to, že posádka lodi a tlupa comprachicosů tvoří jeden spolek. Mohlo stačit prostě to, že patron lodi byl Vascongado, Bask, a náčelník tlupy také. Vzájemně si pomáhat je u tohoto kmene povinnost, která nepřipouští výjimek. Jak bylo už řečeno, nepokládá se Bask ani za Španěla, ani za Francouze. Je Bask, a proto vždy a všude je povinen druhého Baska zachraňovat. To je zákon pyrenejského bratrství.

Pokud byla urka v zálivu, nevypadalo zatažené nebe nijak nebezpečně a nedělalo uprchlíkům nejmenší starosti. Byli zachráněni a na útěku – každý se divoce radoval. Jeden se smál, druhý zpíval. Smích byl suchý, ale nevázaný, zpěv tichý, ale bezstarostný.

Languedočan volal: caougagno, vyhráno! A to byl projev vrcholné blaženosti. Jako rodák z přímořské vesničky Gruissanu byl spíš pobřežní veslař než námořník: dovedl jezdit na vratkých lodičkách v rybníku Bages a vytahovat na slaný písek v SainteLucie plné vleky ryb. V případě potřeby mohl docela dobře posílit posádku. Patřil k onomu nárůdku, jenž nosí červené barety, znamená se složitým křížem, pije víno z kozlí kůže, cucá měch, hryže šunku, při klení poklekává a svého svátého vzývá s pohrůžkami: „Velký světče, dej mi, oč žádám, nebo ti rozbiju hlavu tímto kamenem.“

Provensálec topil v lodní kuchyni pod železným hrncem rašelinou a připravoval jídlo. Byla to polévka na způsob puchera, ale místo masa byly v ní ryby. Házel do polévky cizrnu, kostičky slaniny a lusky červené papriky, což u milovníka bouillabaisse bylo ústupkem milovníkovi olly-podridy.** Vedle kuchaře stál rozbalený pytel se zásobami. Kuchař zapálil železnou lucernu se slídovými tabulkami; kymácela se nad jeho hlavou na háku u kuchyňského stropu. Na vedlejším háku se pohupoval ledňáček. Lidová pověra tvrdí, že mrtvý ledňáček pověšený za zobák se natáčí hrudí jako korouhvička vždycky v tu stranu, odkud přijde vítr.

Provensálec si ani při přípravě jídla neodřekl občasný doušek pálenky aguardiente, jíž měl po ruce plnou tykvici. Byla to široká, placatá, proutím opletená ty kviče, jaké se tenkrát nosívaly u boku na řemeni. Po každém doušku si Provensálec vždycky přebrumlal jednu sloku nějaké venkovské písně s obvyklým nicotným námětem: úvozová cesta, plůtek z hložiny; slunce zapadá a průzorem v křoví je na lukách vidět protáhlé stíny fůry sena a koně; chvílemi se nad plůtkem objevuje a mizí konec podávek s napíchnutou pící. Pro písničku to úplně stačí.

Podle toho, co se děje v našem srdci a v naší mysli, bývá odjezd buď úlevou, nebo zármutkem. Všichni si na lodi očividně oddechli. Všichni až na jednoho. Tím byl stařešina tlupy, muž se širákem bez dýmky.

Tento stařec, který připomínal Němce, ačkoli jeho bezvýrazný obličej ztratil jakoukoli stopu národnosti, byl holohlavý a tak důstojný, že jeho lysina vypadala jako kněžská tonzura. Kdykoli šel kolem Panny Marie na přídi, nadzdvihl širák a tu bylo vidět na jeho lebce naběhlé stařecké žíly. Jakýsi dlouhý, ošuntělý a rozedraný talár z hnědé dorchesterské šerky, do něhož se stařec halil, jenom částečně zakrýval těsný kabátec, upnutý až ke krku jako sutana. Kmetovy ruce se neustále vztahovaly k navyklé modlitbě. Jeho tváře byly sinalé. Vzhled je totiž především odraz a je skutečně omylem domnívat se, že myšlení nemá žádnou barvu.

Starcovo bledé vzezření bylo zřejmě vnějším hávem zvláštního duševního stavu, výslednicí složitých rozporů, z nichž jedny směřovaly k dobrému a druhé k špatnému. Pro dobrého pozorovatele však odhaloval jeho výraz cosi téměř lidského, co mohlo bud klesnout pod úroveň šelmy, nebo se pozdvihnout nad úroveň člověka. Bylo v té tváři něco neproniknutelného. Tajemství v ní hraničilo s neskutečnem. Bylo zřejmé, že stařec dovede zlo spřádat předem jako příští čin i že je dovede trpně přijímat jako následnou nicotu.

Kmetova necitelnost, možná jenom zdánlivá, nesla pečeť kamenného srdce katova i kamenné mysli mandarína. Mohlo se o něm tvrdit – neboť i obludné bývá svým způsobem úplné a dokonalé – že je schopen všeho, i pohnutí. Každý učenec je částečnou mrtvolou, a tento muž byl učencem. Už při letmém pohledu na něj člověk tuto učenost tušil, z jeho gestikulace i z pouhého zřasení jeho řízy. Byla to zkamenělá tvář, jejíž důstojenství rušila proměnlivá vrásčitost polyglota, hraničící až s grimasou. Jinak byla jeho tvář přísná. Ale bez pokrytectví a také bez cynismu. Tragický snílek. Muž, kterého zločin zanechal v zamyšlení.

Loupežnické obočí mírnil arcibiskupský pohled. Řídký, šedivý vlas byl na spáncích bělostný. V tom starci byl prostě kus křesťana znásobeného tureckým fatalismem. Vyschlé a hubené prsty znetvořila dna. Vysoká, toporná postava byla směšná. Chůzi měl jako námořník. Na nikoho se neohlížel a sebejistě, zachmuřeně přecházel po palubě. V jeho zřítelnicích se mlhavě zrcadlil nehybný svit duše zahleděné do pekel a zmítané občasnými záchvaty svědomí.

Rázný a ostražitý náčelník tlupy chvílemi přešel klikatou stopou loď, aby starci cosi pošeptal. Stařec odpovídal pokynutím hlavy. Vypadalo to, jako kdyby se blesk radil s nocí.

(**Olla-podrila, tj shnilý hrnec, je španělské jídlo ze směsi různých mas a všech druhů zeleniny, hojně se koření a dlouze, důkladně vaří. Bouiabaisso, tj. provensálský vývar, dělá se z ryb vařených ve vodě nebo na bílém víně, přidává se česnek, petržel, šafrán, pepř, bobkový list).

III. NEKLIDNÍ LIDÉ NA NEKLIDNÉM MOŘI

Dva lidé byli na palubě plně zaměstnáni – stařec a kapitán urky; toho si však nesmíme plést s náčelníkem tlupy. Patrona zaměstnávalo moře, starce nebe. První nespouštěl z očí vlny, druhý upínal svou pozornost k mračnům. Kapitána znepokojovaly pohyby vod, stařec se spíše obával nebes. Hledal skuliny mezi mraky a pátral po hvězdách.

Nastala chvíle, kdy bývá ještě vidět, ale kdy večerním pološerem už začíná slabě pronikat záře některých hvězd.

Obzor byl zvláštní. Byl na různých místech různě zatažený.

Nad zemí bylo víc mlhy a nad mořem víc mračen.

Kapitán, který si hleděl jenom moře, věnoval před vyplutím z Portland-Bay zvlášť velkou péči lanoví. Nečekal, až proplují kolem mysu. Přezkoušel lanové úvazky, ubezpečil se, že spony dolních úpon jsou v dobrém stavu a důkladně uvázal košové upínačky – vesměs tedy obezřetná opatření muže, který hodlá vyrazit odvážnou rychlostí.

Příď urky měla ve srovnání se zádí o půl španělského lokte hlubší ponor. To nebylo dobré.

Patron přecházel každou chvíli od kormidlového kompasu ke kompasu zaměřovacímu, pozoroval oběma hledítky předměty na pobřeží, aby zjistil směr jednotlivých větrů. Nejdřív se zdvihla půlová bríza; to kapitánovi nevadilo, třebaže vítr byl odkloněn od směru jízdy o pět bodů. Pokud mohl, zůstával u kormidla patron sám. Nechtěl zřejmě na nikoho spoléhat ani nechtěl ztratit sebemenší zlomek rychlosti: účinek kormidla totiž odpovídá spádu kýlového proudu.

Protože rozdíl mezi skutečnou větrnou čárou a čárou zdánlivou je tím větší, čím větší je rychlost lodi, zdálo se, že urka pluje vstříc výchozímu místu větru rychleji než ve skutečnosti. Urka neměla plný vítr a neplula při větru, ale skutečnou větrnou čáru lze poznat jen tehdy, když loď má vítr v zádech: objevují-li se v mračnech dlouhé pásy směřující k jednomu bodu na obzoru, je tento bod výchozím místem větru. Ale onoho večera dulo hned několik větrů a větrná čára na růžici kmitala v prudkých výchylkách. Proto si kapitán chtěl být svou lodí naprosto jist.

Řídil kormidlo zároveň úzkostlivě i směle, přiléhal na vítr, všímal si náhlých výkyvů, nepřipustil, aby se mu loď stáčela, pozoroval každý sebemenší odklon od směru, nepřehlédl ani nejslabší trhnutí kormidla. Neuniklo mu nic, co mělo vztah k pohybům lodi, ani výkyvy ve spádu kýlového proudu, ani měnlivé větry. Z obavy před nějakým rozmarem náhody držel se jenom několik čárek od pobřeží a zejména dbal, aby úhel mezi korouhvičkou a kýlem byl otevřenější, než úhel plachtoví. Větrná čára na buzole byla totiž stále nejasná, protože kormidlový kompas byl malý. A přitom všem nespouštěl patron ani na okamžik z očí hladinu dole pod sebou a bedlivě pozoroval každou její proměnu.

Jednou však přece zdvihl oči k vesmíru a snažil se najít tři hvězdy z Oriónova pásu, které se nazývají Tři mudrcové. Staré pořekadlo dávných španělských lodivodů o nich říká: Kdo vidí Tři mudrce, dojde spasení.

V téže chvíli, kdy kapitán vzhlédl k nebi, zamumlal si pro sebe na druhém konci lodi stařešina comprachicosů:

„Není vidět ani Polárku, ani rudou Antares. Jediná hvězda nám nesvítí.“

Pro ostatní uprchlíky neexistovaly žádné starosti.

Když však první radost ze zdařeného útěku pominula, musel si přece jen každý uvědomit, že jsou na moři v měsíci lednu a že severák je ledový. Utečenci se nemohli usadit v kajutě, protože byla příliš malá a navíc přeplněná zavazadly cestujících a lodními pytli posádky. Urka nebyla zábavní lodí; provozovala podloudný obchod. Museli se tedy kočovníci srovnat na palubě. Ale to jim nedělalo potíže, tuláci jsou zvyklí žít pod širým nebem. Snadno se zařizují k noclehu a hvězdy jsou jim družkami. Zima je uspává, jenže někdy k smrti.

Ale té noci spát pod hvězdami nemohli, jejich družky je opustily.

Languedočan a Janovan čekali na večeři pod stožárem vedle obou žen. Choulily se do usmolené plachtoviny, kterou jim námořníci hodili.

Holohlavý stařec, jakoby necitelný k zimě, zůstal stát bez hnutí na přídi.

Kapitán urky zavolal ze svého stanoviště u kormidla. Byl to jakýsi hrdelní výkřik, který se podobal křiku ptáka, v Americe zvaného vyvolávač. Na toto zavolání přišel ke kormidlu náčelník tlupy a patron ho oslovil: „Etcheco jaüna!“ To v baskičtině znamená „rolníku z hor“ a u starých Kantabrijců se tímto slavnostním způsobem vlastně vybízí k důležitému rozhovoru.

Patron pak ukázal na starce a rozmluva pokračovala už ve španělštině, byť ne zcela správné, neboť to byla španělština horácká. Zde jsou otázky a odpovědi:

„Etcheco jauna, que es este hombre, kdo je ten člověk?“

„Un hombre.“

„Que lenguas habla, a kterým jazykem hovoří?“

„Všemi.“

„Co zná?“

„Všechno.“

„Qual pais, z které je země?“

„Ningun, y todos, z žádné a ze všech.“

„Kterého boha vyznává?“

„Boha.“

„Como le llamas, jak mu říkáš?“

„El Tonto, Blázen.“

„Jak že mu říkáš?“

„El Sabio, Mudřec.“

„Čím je ve vaší tlupě?“

„Tím, čím je.“

„Náčelníkem?“

„Ne.“

„Čím tedy?“

„Duší. La alma.“

Náčelník a kapitán se rozešli, každý se vrátil k svým myšlenkám. Nedlouho potom vyplula Matutina ze zálivu.

Na volném moři se začala mocně kymácet.

Voda se zdála pod rozstříknutou pěnou lepkavá, vlny ztrácely v soumračném šeru svůj ostrý obrys a vypadaly jako kaluže žluči. Tu a tam se na některé ploché vlně objevovaly pukliny a hvězdice jako na okenní tabulí rozbité kamenem. Uprostřed těchto hvězdic se v krouživém víru mihotalo světélkování, velice podobné odrazu zmizelého světla ve zřítelnicích koček a sov.

Kolem nebezpečného jekotu Chambourského jesepu projela Matutina hrdě jako statečná plavkyně. Chambourský jesep, skrytá překážka u výjezdu z Portlandské rejdy, není obyčejná bariéra. Je to amfiteátr, písčitý podmořský cirk, terasy vytesané kruhy vln, kulatá a souměrná aréna vysoká jako alpská Jungfrau, ale ponořená pod vodou, koloseum oceánu, spatřené potápěčem ve vizionářské průzračnosti hlubiny. Tam spolu prý zápolí saně, tam se prý setkávají leviatani, Jobovy starozákonné obludy, tam na dně gigantické nálevky, jak praví pověst starých Anglů, odpočívají vraky lodí, jež polapil a pod vodu stáhl obrovitý pavouk Kraken zvaný též Hora-ryba. Tak je stín moře děsivý.

A všechny tyto přízračné skutečnosti se projevují na povrchu jen nepatrným vlněním. A o žádné z nich člověk nic neví.

V devatenáctém století zůstaly z Chambourského jesepu pouhé trosky. Vlnolam rozrušil a zporážel silou vlnobití celou tu vysokou podmořskou architekturu.

A přece je mořský příliv věčný. Jenže tato věčnost poslouchá člověka víc, než se nám zdá.

IV. DO SCÉNY VSTUPUJE ZCELA ODLIŠNÉ MRAČNO

Starý muž, kterého náčelník tlupy nazval zprvu Bláznem a potom Mudrcem, neopouštěl příd. Jakmile přepluli Chambourský jesep, věnoval stařec stejnou pozornost nebi i oceánu. Díval se dolů a vzápětí obracel zrak vzhůru. Zvlášť pátravě obzíral severovýchod.

Kapitán svěřil kormidlo jednomu námořníkovi, překročil poklop nad otvorem s lany, prošel středem paluby a zamířil na přídní nástavbu.

Přistoupil k starci, ale zůstal stát kousek za ním: lokty přitisknuté k bokům, ruce odtažené od těla, hlavu nachýlenou k rameni, oči vykulené, obočí povytažené, jeden koutek zvlněný do úsměvu. Tedy zvědavý postoj kolísající mezi výsměchem a úctou.

Snad že byl stařec zvyklý občas hovořit sám se sebou, snad že za sebou někoho cítil, začal si pro sebe povídat, nepřestávaje pohled upírat do dálky:

„Poledník, od něhož počítáme nebeské souřadnice, je v tomto století vyznačen čtyřmi hvězdami, Polárkou, stolicí Cassiopeinou, hlavou Andromedinou a hvězdou Algenib ze souhvězdí Pegasa. Ale žádná z nich není vidět.“

Starcova slova se řadila jedno za druhým naprosto automaticky, byla nezřetelná a jen napůl vyřčená, jako by jejich vyslovení starého muže ani nezajímalo. Zachvěla se mu na rtech a pominula. Monolog je dým vnitřních ohňů ducha.

Majitel lodi starce přerušil.

„Pane…“

Starý muž, jenž byl možná poněkud nahluchlý, ale především hluboce zamyšlený, pokračoval:

„Málo hvězd a mnoho větrů. V blízkosti země se vítr vždycky odchyluje ze svého směru a vrhá se proti pobřeží. Je to tím, že pevnina je teplejší než moře. Vzduch je nad ní lehčí. Studený a těžký vítr z moře se hrne nad zem a vytlačuje lehký vzduch. Proto při jasném nebi vane vítr k zemi ze všech stran. Mělo by se lavírovat dlouhými rázy mezi rovnoběžkou odhadnutou a rovnoběžkou pravděpodobnou. Když se pozorovaná šířka neliší od šířky pravděpodobné o víc než tři minuty na deset mil a o čtyři na dvacet, pokračuje plavba zdárně.“

Kapitán pozdravil, ale kmet si ho vůbec nevšiml. Starý muž, oblečený do universitního taláru takřka oxfordského nebo göttingenského, zůstával ve své hrdé a zachmuřené póze bez hnutí. Pozoroval moře jako znalec vln a lidí. Zkoumal vlny, ale tak, jako kdyby je chtěl o čemsi poučit. Bylo v něm cosi učitelského i prorockého. Vypadal jako zpytatel propastí.

Pokračoval v samomluvě, kterou snad přece jen držel i pro svého posluchače.

„Mohli bychom vzdorovat, kdybychom měli místo kormidelní páky kolo. Při rychlosti čtyř mil za hodinu může se třicetilibrový tlak na kolo projevit jako tři sta tisíc liber výkonu na směr. A ještě víc, protože mnohdy se dokáže vyvinout až dvojnásobný tlak.“

Kapitán pozdravil podruhé a řekl:

„Pane…“

Starcovo oko se upřelo na kapitána. Hlava se pootočila, ale tělo zůstalo nehybné.

„Říkej mi doktore.“

„Pane doktore, já jsem tu patron.“

„Dobře,“ odpověděl doktor.

Doktor – tak mu v dalším budeme i my říkat – byl podle všeho ochoten s kapitánem hovořit.

„Kapitáne, máš anglický oktant?“

„Ne.“

„Bez anglického oktantu nemůžeš změřit hloubku.“

„Baskové,“ odtušil kapitán, „měřili hloubku dávno předtím, než byli Angličané na světě.“

„Na olofée moc nespoléhej.“

„Když je potřeba, tak pouštím krokev.“

„Změřil jsi rychlost lodi?“

„Změřil.“

„Kdy?“

„Zrovna před chvilkou.“

„Čím?“

„Lochem.“

„Přezkoušel sis jeho dřevo?“

„Ano.“

„Odpočítávají přesýpací hodiny přesně třicet minut?“

„Ano.“

„Jsi jist, že písek nezvětšil díru mezi oběma baňkami?“

„Ano.“

„Přezkoušel sis přesýpací hodiny pomocí kmitající kulky z muškety, zavěšené…“

„Na plochém vlákně vytaženém zpod zroseného konopí? Přezkoušel.“

„Navoskoval jsi vlákno, aby se ti nevytahovalo?“

„Ano.“

„Přezkoušel sis loch?“

„Přesýpací hodiny jsem přezkoušel kulkou z ručnice a loch jsem si přezkoušel koulí dělovou.“

„Jaký má tvoje koule průměr?“

„Stopu.“

„Pěkný kousek.“

„Je to původní koule z naší staré válečné urky La Lasse de Par-grand.“

„Z té, co patřila k Armádě?“

„Ano.“

„A co měla šest set vojáků, padesát námořníků a pětadvacet děl?“

„Mořské dno to ví.“

„Jak jsi zjistil váhu vodního náporu na kouli?“

„Pomocí německého přezmenu.“

„Počítal jsi s nárazy vln na provaz od koule?“

„Ano.“

„A zjistil jsi?“

„Vodní nápor dělá sto sedmdesát liber.“

„Loď tedy pluje rychlostí čtyřicet francouzských mil za hodinu.“

„Neboli tři míle holandské.“

„Ale to je jenom rozdíl mezi rychlostí kýlového proudu a rychlostí moře.“

„Jistěže.“

„Kam pluješ?“

„Do jedné zátoky, kterou znám mezi Loyolou a San Sebastianem.“

„Hled se co nejrychleji dostat na rovnoběžku svého cíle.“

„Ano. Dělám jen co nejmenší odchylky.“

„Dej si pozor na větry a proudy. Větry vyvolávají proudy.“

„Traidores, zrádci a bídáci.“

„Jen žádné klení. Moře naslouchá. Neurážej. Jenom pozoruj.“

„Pozoroval jsem a pozoruji. Moře je teď v přílivu a jde proti větru. Ale co nevidět se obrátí k odlivu a bude nám příznivé.“

„Máš plavební příručku?“

„Nemám. Aspoň pro zdejší moře ne.“

„Pluješ tedy naslepo?“

„To ne. Mám buzolu.“

„Buzola je jedno oko a příručka druhé.“

„Jednooký také vidí.“

„Jak měříš úhel mezi směrem jízdy a kýlem?“

„Mám zaměřovači kompas a mám svůj odhad.“

„Odhad je dobrá věc; jistota je lepší.“

„Kryštof plul také podle odhadu.“

„Kolumbus ti nepomůže. Když je mlha a když se růžice tak hanebně točí, člověk už ani neví, kterou plachtou zachytit vítr, a nakonec nemá ani odhadnutý, ani zpřesněný bod. Osel s příručkou je lepší než hadač s celým orákulem.“

„Severák ještě nepřihnal mlhu a nevidím žádný důvod k znepokojení.“

„Lodě jsou mouchami v pavučinách moře.“

„Zatím je stav vody i větru celkem dobrý.“

„Černé body, které se třesou na vlnách. To jsme my lidé uprostřed oceánu.“

„Pro dnešní noc nečekám žádnou mizérii.“

„Může se ti tu strhnout taková divá slota, že budeš mít co dělat, aby ses z toho dostal.“

„Zatím je všechno v pořádku.“

Doktor upřel zrak k severovýchodu.

Patron mezitím pokračoval.

„Jen co se dostanem do Gaskoňského zálivu a ručím za všechno. Ej, tam jsem doma! Gaskoňský záliv znám jak své boty. Ten rybník se často hněvá, pravda, ale tam já znám každou hloubku a vím, jaké mám kde dno. Bahno před San Cipriano, škeble před Cizarguem, písčiny u mysu Peňas, kamení u Mimizanu. Znám tam barvičku kdejakého křemílku.“

Patron se zarazil, protože doktor ho neposlouchal.

Doktor pozoroval severovýchod. Na jeho ledově chladném obličeji se objevilo cosi zvláštního.

V té kamenné masce se zračila nejvyšší možná míra děsu. Starci splynulo ze rtů sotva slyšitelné:

„Tak tedy – ano.“

Zřítelnice starého muže se teď už zúplna zaokrouhlila a byla jak zornice sovy. Rozšířila se hrůzou zpytujíc jediný bod v prostoru.

Kmet dodal:

„Je to spravedlivé! Já aspoň za sebe se podvoluji.“

Kapitán se na doktora díval bez jediného slova i pohybu.

Ten pokračoval. Hovořil sám k sobě. Anebo k někomu v nekonečnu:

„Pravím, že ano.“

Odmlčel se. Šířeji a šířeji rozvíral oko a nanejvýš bedlivě pozoroval, co viděl. Pak znovu promluvil:

„Přichází z dálky, ale ví, co dělá.“

Výsek prostoru, k němuž se upínal zrak i myšlenka doktorova, byl přímo proti západu. Osvětloval ho rozlehlý večerní odlesk, jasný téměř jak denní obloha, a na všech stranách jej pevně ohraničovaly husté cáry šedavých par. Byl to docela obyčejný kus modrého nebe. Jen ta jeho modř byla spíš olověná než blankytná.

Na tento vzdušný výsek ukázal doktor prstem, a aniž odvrátil svou tvář od moře nebo se na svého posluchače podíval, řekl: „Vidíš, kapitáne?“

„Co?“

„Tam.“

„Co?“

„Tam vzadu.“

„Modré nebe. Ano.“

„Co je to?“

„Kus nebe.“

„Pro ty, kdo půjdou do nebe,“ řekl doktor. „Kdo půjdou jinam, pro ty je to něco jiného.“

A svá záhadná slova zdůraznil hrozivým pohledem, který se ztrácel v temnotě.

Rozhostilo se ticho.

Kapitán si vzpomněl na oba přívlastky, jimiž náčelník prve označil tohoto starce, a v duchu si pomyslil: „Je to blázen? Nebo je to mudrc?“

Kostnatý a toporný ukazovák doktorův zůstal vztyčený k tomu kalnému kusu moře nad obzorem. Jako kdyby vynášel ortel. Patron si prohlédl onu modř pozorněji.

„Pravda,“ zahučel, „to není nebe, to je mrak.“

„Modrý mrak. Horší než černý,“ řekl doktor a připojil:

„Je to sněhové mračno.“

„La nube de la nieve“ opakoval kapitán, jako by si chtěl překladem starcova slova lépe ujasnit.

„Víš, co je to sněhové mračno?“ otázal se doktor.

„Ne.“

„Tedy se to brzy dozvíš.“

Kapitán si znovu začal prohlížet obzor. Pozoroval mračno a přitom si mumlal mezi sevřenými zuby:

„Měsíc bouří a měsíc dešťů, kašlavý leden a plačtivý únor – to je celá zima u nás v Asturii. Náš déšť je teplý. Sníh máme jenom na horách. Ba věru, pozor na lavinu! Lavina se na nic neohlíží, lavina je zvíře.“

„A smršť je netvor,“ řekl doktor.

Po krátké odmlce dodal:

„A tam se blíží.“

Pak pokračoval:

„Několik různých větrů se zdvihlo najednou. Silný západní vichr a pomalý vítr východní.“ „Ten je záludný,“ řekl kapitán.

Modré mračno se zvětšovalo.

„Je-li sníh nebezpečný, když se valí z hor,“ hovořil dále doktor, „považ, jaký je, když se řítí až od pólu.“

Doktorovo oko bylo skelné. Jako kdyby se mračno zvětšovalo nejen na obzoru, ale i na jeho obličeji.

Pokračoval zamyšleným hlasem:

„Každou minutou se přibližuje tato hodina. Naplňuje se vůle nejvyšší.“

Kapitán si znovu v duchu položil dřívější otázku: „Je to blázen?“

„Kapitáne,“ oslovil ho opět doktor s pohledem stále upřeným k mračnu, „plavil ses často v La Manchi?“

Patron odpověděl:

„Dnes pluji poprvé.“

Doktor se zcela soustřeďoval na modré mračno. Jako houba je schopna pojmout jen určité množství vody, i on byl schopen úzkosti jen do určité míry. Zůstalo tedy u něho vzrušení nad kapitánovou odpovědí jen při mírném pokrčení ramen.

„Jak to?“

„Jezdím obyčejně jenom do Irska, pane doktore. Zajíždím z Fuenterrabia do Black-Harbouru anebo na ostrovy Akillské. Někdy se plavím na Brachipultský mys ve Walesu. Ale vždycky se držím až za Scillskými ostrovy. Zdejší moře neznám.“

„To je zlé. Běda tomu, kdo se učí v oceánu slabikovat. Lamanšské moře musíš umět číst plynně. La Manche je sfinga. Hlídej si dno.“

„Tady máme hloubku pětadvacet sáhů.“

„Musíme se dostat na pětapadesát sáhů, ty jsou na západě. Musíme se vyhnout dvaceti sáhům, které jsou na východě.“

„Hned spustím sondu.“

„La Manche není moře jako jiné. Voda zde stoupá o padesát stop za náhlých přílivů a za slabých o pětadvacet. Odliv tu není jako jinde, tady bývá trojí druh odlivu. Cože ses tak zarazil?“

„Jak se setmí, budem sondovat.“

„Při sondování se musí zastavit a to nemůžeš.“

„Proč?“

„Je vítr.“

„Zkusíme to.“

„Vichřice je jako ostruha.“

„Spustím tu sondu, pane doktore.“

„Nemůžeš se přece postavit bokem.“

„Hrom aby do toho.“

„Opatrněji s těmi slovy. Mírni se.“

„Povídám, že budu sondovat.“

„Buď skromnější. Vítr tě okamžitě srazí.“

„Povídám jen, že to zkusím se sondou.“

„Nápor vody ti nepustí olovo ke dnu a provaz se přetrhne. Tak ty tedy pluješ v těchto vodách poprvé?“

„Poprvé.“

„Nu dobrá. Tak poslouchej, kapitáne.“

V onom poslouchej byl tak silný rozkaz, že majitel lodi zasalutoval.

„Poslouchám, pane doktore.“

„Plachty na levobok a směr pravobok.“

„Co tím chcete říci?“

„Pluj na západ.“

„Caramba!“

„Pluj na západ.“

„Není možná.“

„Jak chceš. Říkám to kvůli druhým. Sám jsem smířen se vším.“

„Ale pane doktore, plout na západ…“

„Tak, kapitáne.“

„To znamená protivítr.“

„To ano, kapitáne.“

„To znamená pekelné kymácení.“

„Užívej jiných slov. Je to tak, kapitáne.“

„Loď bude jako na skřipci.“

„Bude, kapitáne.“

„To možná znamená přeražený stožár.“

„Možná.“

„Vy chcete, abych loď vedl na západ!“

„Ano.“

„To nemůžu!“

„Pak si porad s mořem, jak umíš.“

„To by se musel otočit vítr.“

„Neotočí se celou noc.“

„Proč?“

„Toto je tah dlouhý dvanáct set mil.“

„Jít proti takovému větru! Není možná.“

„Pluj na západ, pravím!“

„Zkusím to. Ale stejně ze směru vybočíme.“

„V tom je nebezpečí.“

„Vítr nás tlačí k východu.“

„Na východ nepluj.“

„Proč?“

„Kapitáne, víš, jaké je dnes jméno smrti?“

„Ne.“

„Smrt se jmenuje východ.“

„Povedu loď na západ.“

Tentokrát se doktor na kapitána podíval. Pohledem, jakým se myšlenka vpaluje do mozku. Otočil se ke kapitánovi celým tělem a zvolna, slabiku za slabikou, pronášel tato slova:

„Jestliže dnes v noci uslyšíme na širém moři zvuk zvonu, bude loď ztracena.“

Kapitán se na něho užasle podíval.

„Co tím myslíte?“

Doktor neodpovídal. Jeho pohled se opět pohroužil do vlastního nitra. Užaslou kapitánovu otázku snad vůbec přeslechl. Vnímal už jenom to, čemu naslouchal v hlubinách své duše. Jeho rty takřka bezděčně pronesly několik tichých, šepotu podobných slov:

„Nadešel čas a černé duše budou omyty.“

Kapitán našklebil ústa tak výrazně, že se mu celá dolní čelist přiblížila až k nosu.

„Spíš to bude blázen nežli mudrc,“ zahučel.

A odešel.

Přesto zabočil přídí k západu.

Ale vítr sílil a moře se vzdouvalo.

V. HARDQUANONNE

Mlha se křivila do nejrozmanitějších tvarů, rozpínala se a obemykala každý bod na obzoru. Jako kdyby neviditelná ústa dula ze všech sil do měchů bouře. Mračna nabývala hrozivého vzhledu.

Modrý mrak zakrýval už celou hloubku oblohy. Byl teď na východě i na západě. A táhl proti větru. Takové protivy patří ke vzdušným úkazům.

Před okamžikem bylo moře pokryté šupinami, teď bylo potaženo kůží. Už to nebyl krokodýl, ale hroznýš. Olověná a špinavá kůže moře byla na pohled tlustá a jen těžce se vrásnila. Na hladině se zaokrouhlovaly jednotlivé, neštovicím podobné osamocené bubliny vzdutých vln a opět pukaly. Pěna se podobala malomocenství.

V té chvíli vzplála na přídi urky lucerna, jak to z dálky sledoval opuštěný chlapec.

Uplynulo čtvrt hodiny.

Kapitán hledal očima doktora. Ale ten už nebyl na palubě.

Jakmile jej kapitán opustil, shrbil doktor svou vysokou postavu pod příklop a vešel do kajuty. Tam se posadil na špalek u kamen, vyndal z kapsy šagrénový kalamář a peněženku z korduánu. Z peněženky vytáhl čtyřikrát přeložený, starý, skvrnitý a zažloutlý pergamen. Rozestřel jej, vzal si z pouzdra kalamáře pero, rozložil si peněženku na koleně, položil na ni pergamen a při světle svítilny, zavěšené nad kuchařovou hlavou, začal na rubu pergamenu psát. Otřesy lodi mu při psaní vadily. Doktor psal pomalu a dlouze.

Přitom si povšiml tykvice s aguardiente, z níž si Provensálec přihnul pokaždé, když přidával do puchera další papriku, jako by se s tykvicí radil, jak mnoho má kořenit.

Doktora nezaujala tykvice proto, že to byla láhev s pálenkou, ale proto, že do jejího obalu bylo vpleteno růžovým proutím na bílém podkladě jakési jméno. V kajutě bylo celkem dobře vidět, a proto je mohl přečíst.

Doktor přestal psát a jméno si polohlasem přeslabikoval.

„Hardquanonne.“ Pak oslovil kuchaře.

„Ještě jsem si té tvé ty kviče nikdy nevšiml. To byla tykvice Hardquanonnova?“

„Ano, to byla tykvice našeho nešťastného kamaráda Hardquanonna,“ řekl kuchař.

Doktor pokračoval:

„Fláma Hardquanonna z Flander?“

„Ano.“

„Toho, co je ve vězení?“

„Ano.“

„V Chathamské věži?“

„To je jeho tykvice,“ odvětil kuchař, „a on byl můj přítel. Schovávám si ji na památku. Kdypak ho zas uvidíme? Ba, je to tykvice, kterou nosíval u boku náš kamarád Hardquanonne.“

Doktor znovu uchopil pero a znovu začal těžce kreslit na pergamenu své poněkud křivolaké řádky. Bylo vidět, že si dává záležet, aby písmena byla čitelná. Přesto, že se třásla loď i jeho stará ruka, napsal posléze všechno, co zamýšlel.

Byl nejvyšší čas. Moře zčistajasna lodí prudce zacloumalo.

Do urky se opřel mocný příval a bylo znát, že začíná děsivý tanec, jímž loď vstupuje do bouře.

Doktor vstal a šel ke kamnům. Při každém kroku zkušeně podklesával v kolenou a čelil tak náhlým otřesům vzdutého moře. Nad ohněm pečlivě osušil řádky, jež právě napsal, složil pergamen do peněženky a s psacím náčiním ji opět schoval do kapsy.

Kamna nebyla nejhůř promyšlenou částí vnitřního zařízení urky. Byla dobře izolována. Přesto se hrnec kymácel. Provensálec si ho hlídal.

„Rybí polévka,“ řekl.

„Pro ryby,“ odtušil doktor.

Potom se vrátil na palubu.

VI. ONI V TOM VIDÍ POMOC

Doktorovo znepokojení vzrůstalo. Vydal se tedy na jakousi obhlídku situace, a kdyby u něho někdo stál, slyšel by, jak se mu ze rtů oddělila slova:

„Loď se příliš kymácí a málo kolísá.“

A opět volalo doktora tajemné dílo jeho ducha. Znovu sestoupil do hlubin svých myšlenek jako horník do šachty.

Avšak ani za nejhlubšího rozjímání nepřestával pozorovat moře. Pozorování moře je druhem snění.

Učený stařec sledoval všechno, co se mu dělo před očima. Jediná maličkost mu neunikla. V jeho zraku však nebyla známka kontemplace. Peklo nelze kontemplovat.

Přiblížil se počátek temného trýznění věčně zmítaných vod. Hladiny úpěly v jediném nářku. Nekonečnost začala strojit své úděsy.

Nesmírný a dosud napůl utajený výboj začínal se už vyjevovat. Probleskoval ve sváru prostor a v sílícím větru, v chuchvalcích par i v těžknoucí vlně. Jaká to svrchovanost! Smět rozbíjet, tříštit a ničit vlastní existenci, a plně existovat právě tím či dokonce jenom tím. Vlna je bez ustání pro i proti. Splétá se a hned rozplétá, jeden její bok útočí, druhý vysvobozuje. Jak vylíčit to střídání hlubin a vrchů, tu pomíjivost, jež hraničí s neskutečností? Jak vyslovit ta údolí, ta visutá lůžka, ty umdlévající plece? Jak vyjádřit ty houštiny pěn, které jsou zároveň horou i snem? Zde všechno je pouhá nepopsatelnost, zde všechno je jen letmá skica: trhlina a cár, zachmuření a nepokoj, šerosvit a zastření tvarů, zmizelost věcí i osob, svorníky mračen a klenby rozvrácené, zřícení všeho, pohřební ryk, ve který propuká všechno to šílení.

Vítr se teď hnal přímo ze severu. Jeho síla i směr byly tak příznivé, že kapitán Matutiny se rozhodl napnout všechny plachty, aby se co nejrychleji vzdálil od Anglie. Urka se řítila do pěn a letěla s větrem v zádech. Pod plnými plachtami, s chutí a vesele přeskakovala z vlny na vlnu. Uprchlíci se nadšeně smáli, tleskali vzdutému moři, vlnám, větrům, plachtám, rychlosti, útěku, neznámé budoucnosti.

Jen doktor jako by je nevnímal. Přemítal.

Poslední stopy denního světla zanikly. Byla to chvíle, kdy chlapec pozorující urku z opuštěných útesů ztratil loď z očí. Dosud jeho pohled upřeně sledoval loď a snad se o ni i opíral. Jakým dílem byl však chlapcův pohled součástí osudu?

V okamžiku, kdy vzdálenost pohltila urku a kdy už nic nebylo vidět, zamířil chlapec k severu, kdežto loď k jihu.

Všechno pak splynulo do tmy.

VII. POSVÁTNÁ HRŮZA

Také ti, které urka unášela na své palubě, hleděli nazpět. Jenže v jejich pohledu na ustupující a zmenšující se nepřátelskou zemi bylo uspokojení a radost. Pozvolna se klenul zaoblený horizont moře vzhůru a stále víc se v soumraku ztrácel Portland, Purbeck, Tineham, Kimmeridge, oba Matraversy, dlouhé pruhy zamlžených útesů i pobřeží poseté tečkami majáků.

Anglie zmizela. Uprchlíky obklopovalo už jenom moře.

Náhle byla tma děsivá.

Prostor už neexistoval. Nebe zčernalo. Zavřelo se nad lodí a pak začal zvolna padat sníh. Objevilo se nejdřív jen několik vloček. Jako nějaké duše. Nic už nebylo nikde vidět, ničím se nedal určovat ani směr větru. Utečenci pocítili svou bezmocnost. Všechno teď bylo možné, všechno zde bylo nástraha.

Doslova jeskynní temnotou začíná v lamanšských vodách polární smršť.

Nad oceánem těžce ležel veliký kalný mrak. Podobal se břichu mnohohlavé saně. Olovnatě se tiskl mnohde až k samým vlnám. Některá místa dotyku vypadala jak zduřelé měchy, které vysávaly moře, chrlily ze sebe páru a plnily se vodou. Někdy zdvíhala jejich savá síla z hladiny celé kužele pěny.

Polární bouře se vrhla na urku. Urka se řítila do sněžné vichřice. Uragán a loď šly proti sobě jako ke zteči.

Při této první divoké srážce nesvinula urka jedinou plachtu, nestáhla jedinou stěhovku, nezkrátila jediný šev. Stěžeň praskal a jakoby hrůzou ohýbal se nazad.

Cyklóny se nad severní polokoulí točí zleva doprava, tedy ve směru hodinových ručiček, a přitom se pohybují až rychlostí šedesát mil za hodinu. Urka byla zplna vystavena prudkému krouživému tlaku, ale dbala jen na to, aby se na vlně držela zpříma, aby přídí najížděla proti prvnímu větru, nový vítr aby brala z pravoboku a čelila tak zároveň bočním i přídním náporům. To všechno by ovšem nebylo nic platné, kdyby vítr prudce přeskočil na osu lodě.

Z dalekých končin se táhlo temné dunění.

Řev hlubin se nedá přirovnat k ničemu. Je to ohromný zvířecí hlas světa. To, čemu říkáme hmota, tento nevyzpytatelný organismus, tento slepý a nociplný kosmos má svůj hlas. Zvláštní, dlouhý, neústupný a nekončící hlas. Méně než slovo, víc než hřmění. Uragán.

Jiné hlasy, jako zpěvy, písně, křiky a slova zaznívají z hnízd, z doupat, z páření, z lásky, z příbytků. Tento hlas, hlas smršti, vychází z Nicoty, která je Vším.

Je to vyjící beztvarost. Podobá se to řeči a řečí to skutečně je. To nekonečno se snaží promluvit.

Tyto zvuky rozmlouvají mimo člověka a jsou nad jeho chápání. Zdvíhají se, utichají, chvějí se, lekají mysl, hned zavřískají u samého ucha dotěrností fanfáry, hned zas chraptivě sípají dálkou. Chvílemi jsou to spíš živly, dožadující se svých práv, jakýsi svéhlavý pokus prvotního chaosu o opětné převládnutí nad stvořením. Chvílemi je to žalování prostoru, který se ospravedlňuje stížností a obhajobou ve sporu se světem. Naslouchajícího se zmocňuje pocit, že vesmír je soudní pří: sténání tmy má v sobě neoblomnost soudu. Žádná hrůza se nevyrovná těmto nerozluštitelným otázkám i odpovědím, těmto výzvám k neznámým pomocníkům. Člověk neví co počít tváří v tvář tak strašnému zaklínání. Hroutí se před záhadou těch dračích intonací. Jaké jsou to nápovědi? Co značí? Komu hrozí? Koho prosí? Jako kdyby v tom cosi spílalo. A běsní tím propast na propast, vzduch na vodu, vítr na vlnu, déšť na skálu, hvězdy na pěnu. Vřava, která je vznešené děsivé neznámo, která je nepoznatelný záměr, která je obludnost a svár a svědomí z vražd, jež byly spáchány, a svědomí z vražd, jež teprve spáchány budou.

Řeč noci a tmy je děsivější než její mlčení. V ní se vyjevuje hněv nepoznaného.

A tma je i přítomnost.

Čí přítomnost?

V nekonečném a nepostižitelném stínu je cosi, anebo kdosi živý. Avšak toto živé je částí naší smrti. Až po dokonání naší pozemské pouti stín stane se pro nás světlem, vstoupíme do života, který je nad naším životem. Do té doby jako by si nás temnota jenom proměřovala.

Mlhavost nočních tajů, všechno to rozptýlení, pomíjení, zanikání a zhouba dávají člověku jen tušit jinou realitu: v kterou se můžeme vcítit za jistých šeredných nebo slavnostních chvílí a je mimo tuto zem a je za hřbitovní zdí.

Nikdy není toto neznámé tak blízké a hmatatelné jako za mořské bouře. Strašlivé se zde násobí fantastickým. Bouře, tato záhada, v každé chvíli přijímá nebo vykonává jakési proměny vůle – ať už zdánlivé nebo skutečné.

Básníci to odpradávna nazývali rozmary vln.

Ale žádné rozmary neexistují.

Nepředvídané věci, jimž v přírodě říkáme rozmary a v osudu náhoda, jsou vlastně torza poodkrytého zákona.

VIII. SNÍH A NOC

Sněhová bouře je černá. Obvyklý vzhled přírody za bouře – země nebo moře temné a nebe bledé – je při ní obrácený: nebe je černé a oceán bílý. Dole pěna, nahoře temno. Obzor obezděný dýmem, nadhlavník zastřený flórem. Chrám potažený smuteční barvou, ale bez jediného světla. Nic než nesmírný stín.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž, který se směje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.