Ayana Mathisová

DVANÁCT KMENŮ HATTIINÝCH

Brno 2014

Ayana Mathis

The Twelve Tribes of Hattie

Copyright © Ayana Mathis, 2012

Translation © Ivana Jíchová, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-328-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-329-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-330-3 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-331-0 (Formát MobiPocket)

Obsah

Philadelphia a Jubilee

Floyd

Six

Ruthie

Ella

Alice a Billups

Franklin

Bell

Cassie

Sala

Poděkování

O autorce

Poznámka překladatelky

Ale vy všichni jste ke mně přistoupili s návrhem: „Pošleme před sebou muže, aby nám obhlédli zemi a podali nám zprávu o cestě, kterou máme táhnout, i o městech, do nichž máme vstoupit.“

Pokládal jsem to za dobré, proto jsem z vás vybral dvanáct mužů, po jednom z každého kmene.

Pátá kniha Mojžíšova, 1, 22—23

Jako dívka

jednou otevřela

deštník v domě

a matka vykřikla

přivoláš na nás zkázu!

ale to už je

tak dávno.

Z básně „Noční můra“ Rity Doveové

Philadelphia a Jubilee

1925

„PHILADELPHIA A JUBILEE?!“ vykřikl August, když mu Hattie sdělila, jak chce pojmenovat jejich dvojčata. „Nemůžeš dát přece děckám taková jména!“

Kdyby byla naživu Hattiina matka, byla by s Augustem souhlasila. Řekla by, že Hattie zvolila vulgární jména, označila by je za laciná a okázalá. Ale matka už nežila a Hattie chtěla dát svým dětem jména, která ještě nikdo netesal na rodinné náhrobní kameny tam doma v Georgii. Vybrala jim tedy jména nesoucí příslib a naději, jména, která hledí vpřed, nikoliv do minulosti.

Dvojčata se narodila v červnu, během prvního léta, které spolu Hattie a August prožívali jako manželé. Pronajímali si dům na Wayne Street — malý, ale v dobré čtvrti, a navíc to byl dům prozatímní, jak řekl August. „Do té doby, než si koupíme vlastní,“ řekla Hattie. „Než se podepíšeme na ten vytečkovaný řádek,“ souhlasil August.

Na konci června obsadily stromy a střechy na Wayne Street červenky. Celá čtvrť zněla ptačím zpěvem. Tohle cvrlikání ukolébávalo dvojčata ke spánku a Hattie rozveselovalo natolik, že se bez ustání chichotala. Každé ráno zapršelo, ale odpoledne byla jasná a Hattiin a Augustův malý čtverec trávníku se zelenal jako v den stvoření světa. Ženy ve zdejší čtvrti hned zrána pekly a kolem poledne už to všude vonělo jahodovými koláči vystavenými na okenních parapetech, kde pomalu vychládaly. Všichni tři, Hattie a její dvojčata, klimbali ve stínu na verandě. Příští léto budou Philadelphia i Jubilee chodit; budou se batolit kolem verandy jako roztomilí žvatlající stařečkové.

HATTIE SHEPHERDOVÁ POHLÉDLA na svá dvě děťátka ležící v košících. Bylo jim sedm měsíců. Vsedě se jim lépe dýchalo, a tak je Hattie podepřela malými polštářky. Dvojčata se ztišila teprve před chvílí. Noc byla zlá. Zápal plic se vyléčit dá, ale ne snadno. Lepší však tohle než příušnice, chřipka nebo zánět pohrudnice. Raději mít zápal plic než choleru nebo spálu. Hattie seděla na podlaze koupelny s nataženýma nohama a opírala se o záchodovou mísu. Okno bylo zamlžené horkou párou, která se srážela do malých kapiček a stékala po okenních tabulkách a dřevěných rámech; tvořila také loužičku v prohlubni na dlaždičce za mísou. Hattie už celé hodiny nechávala téct horkou vodu. August strávil polovinu noci ve sklepě, kde ládoval uhlím kotel na ohřev vody. Nechtěl odejít do práce a nechat Hattie samotnou s dětmi. Jistě, ale… Celý pracovní den znamená také celodenní mzdu a zásoba uhlí ve sklepě se povážlivě zmenšovala. Hattie Augusta ujišťovala, že teď, když děti přečkaly noc, budou už v pořádku.

Doktor se zastavil předchozího dne a poradil jim léčbu horkou párou. Předepsal ipekakové kapky v malých dávkách a varoval před zastaralými babskými recepty, jako jsou hořčičné placky, třebaže mentolová mast byla podle něj v pořádku. Naředil ipekakovou tinkturu průhlednou olejovitou tekutinou, dal Hattie dvě malá kapátka a ukázal jí, jak držet dětem jazyk, aby jim medicína stekla až do krčku. August za návštěvu zaplatil tři dolary, a jakmile se za doktorem zavřely dveře, jal se vyrábět hořčičné placky. Zápal plic.

Zvuk sirény zněl odněkud z okolí tak naléhavě, jako by kvílela přímo před domem. Hattie se vyškrábala ze svého místa na podlaze, aby si na zamlženém okně udělala malé kolečko. Nic než řada bílých domů na protější straně ulice, natěsnaných vedle sebe jako zuby, a čtverce zmrzlé hlíny před nimi. Tu a tam se svítilo v okně horního poschodí. Někteří muži ze čtvrti pracovali v docích jako August, jiní rozváželi mléko nebo poštu. Žilo tam také pár učitelů a pak šedá masa těch, o nichž Hattie nic nevěděla. V celé Filadelfii vstávali lidé do třeskutého mrazu, aby naložili do kotle ve sklepě. Tu lopotu měli všichni společnou.

Obzor se zamlžil šedivým úsvitem. Hattie zavřela oči a vzpomněla si na východy slunce svého dětství — tyhle představy se jí neustále vracely. Každým dnem prožitým ve Filadelfii se vzpomínky na Georgii stávaly naléhavějšími a tísnivějšími. Všechna rána jejího dětství byla poznamenána sirénou svolávající dělníky do práce už za modravého úsvitu. Její zvuk se rozléhal nad poli, domy a černými gumovníky. Hattie tehdy ze své postele pozorovala, jak se silnicí před jejich domem plouží dělníci na pole. Opozdilci procházeli vždy až po první siréně. Byly to těhotné ženy, nemocní a kulhavci; ti, kteří byli na sbírání moc staří, i ti, kteří nesli na zádech přivázaná nemluvňata. Siréna je poháněla kupředu jako bič. Vážná byla silnice a vážné byly jejich tváře. Pole pukající bílou barvou je už očekávala a sběrači se po nich rozbíhali jako kobylky.

Děťátka na ni zamrkala nevidoucíma očima. Hattie pošimrala každé z nich pod bradičkou. Brzy bude čas vyměnit jim hořčičné placky. Z horké vody ve vaně stoupala pára. Hattie přihodila další hrst eukalyptových lístků. V Georgii rostl eukalyptus v lese hned naproti domu, ale ve zdejší filadelfské zimě se tato rostlina sháněla těžko.

PŘED TŘEMI DNY se kašel dětem zhoršil. Hattie si přes sebe přehodila kabát a zašla se zeptat hokynáře do Penn Fruit, kde by dostala eukalyptus. Poslal ji do nějakého domu pár bloků odtud. Hattie byla v Germantownu nová, a tak se ve spleti uliček brzy ztratila. Když konečně celá zmrzlá dorazila na místo, zaplatila té ženě patnáct centů za sáček něčeho, co by doma v Georgii měla zadarmo.

„Ty jsi ale drobek!“ řekla ta žena s eukalyptem. „Kolik ti je, děvče?“

Hattie se při té otázce naježila, ale řekla, že je jí sedmnáct. A aby ji žena nepovažovala za nějakou nešťastnici, která právě přijela z jihu, rychle dodala, že je vdaná, manžel se učí na elektrikáře a právě se s ním přistěhovala do domu na Wayne Street.

„Tak to je dobře, děvečko. A kde máš rodinu?“

Hattie zamrkala a polkla naprázdno. „V Georgii, paní.“

„Ty tady nikoho nemáš?“

„Sestru, paní.“ Neřekla, že matka jí zemřela před rokem, zrovna když byla Hattie těhotná. Její mladší sestra Pearl, zdrcená smrtí matky a tím, že zničehonic osiřela a ocitla se na severu jako cizinka, odjela zpátky do Georgie. Hattiina starší sestra Marion odjela také, přičemž tvrdila, že jakmile přejde zima a ona porodí, vrátí se. Hattie si nebyla jistá, zda se Marion skutečně vrátí.

Žena se na ni zahleděla. „Půjdu s tebou a podívám se na ty drobečky,“ řekla. Hattie odmítla. Byla bláhová, hloupá a příliš hrdá, než aby připustila, že potřebuje pomoc. Domů odešla sama, v ruce sáček s eukalyptem.

Zimní vzduch ji pálil jako oheň a očišťoval ji od všeho kromě vůle uzdravit její děti. Papírový sáček svírala prsty připomínajícími promrzlé pařátky. Do domu na Wayne Street vtrhla s mimořádně jasnou myslí. Cítila, že do svých dětí vidí i přes kůži a svalstvo, že vidí až do hloubi jejich hrudníčků, až do unavených plic.

HATTIE PŘESUNULA obě děti blíž k vaně. Ta další hrst eukalyptu už byla příliš — děti před štiplavými výpary pevně zavřely oči. Jubilee sevřela ručku v pěst a zvedla ji, aby si protřela slzící oči, ale byla příliš slabá a paže se jí opět svezla k boku. Hattie poklekla a políbila ji na drobnou pěst. Zvedla bezvládnou paži své dcery. Byla lehká jako ptačí kůstka. Otřela jí ručkou slzy tak, jak by to Jubilee udělala sama, kdyby na to měla sílu. „Tak,“ řekla Hattie. „Vidíš, zvládla jsi to úplně sama.“ Jubilee se podívala na matku a usmála se. Hattie jí opět zvedla ručku ke kalnému oku. Děvčátko si myslelo, že je to hra na schovávanou, a slabě se zasmálo, chrčivě, chabounce a zahleněně, ale zasmálo. Hattie se také zasmála, protože její holčička byla tak statečná a tak milá — tak velmi nemocná, a přesto veselá jako sluníčko. Na jedné tváři měla dolíček. Její bratr měl dolíčky dva. Dvojčata se sobě vůbec nepodobala. Dívenčiny vlasy se černaly jako ty Augustovy, kdežto Philadelphia byl bledý jako mléko a vlasy měl pískově hnědé stejně jako Hattie.

Philadelphia namáhavě dýchal. Hattie ho zvedla z košíku a přidržela ho na okraji vany, kde byla pára nejhustší. Visel jí na rukou jako pytlík s moukou. Hlava mu klimbala na prsou a paže bezvládně splývaly podél těla. Hattie s ním mírně zatřepala, aby se probral. Od včerejšího večera nic nejedl — v noci obě děti kašlaly tak úporně, že vyzvracely i tu trochu zeleninového vývaru, kterou se jí do nich podařilo vpravit. Prsty rozevřela synovi víčka a bulva v důlku se pohnula. Hattie si nebyla jistá, jestli chlapeček omdlel, nebo spí. Kdyby omdlel, možná by se už… možná by…

Znovu mu zatlačila na víčka. Tentokrát oči otevřel (ty jsi ale šikovný!) a rty našpulil stejně, jako kdyby mu Hattie dávala hrachovou kaši nebo přičichl k něčemu, co mu nevoní. Byl pěkně vybíravý.

Bílá barva v koupelně na Hattie začala padat: bílá vana, bílé stěny, bílé obložení. Philadelphia zakašlal. Bylo to zdlouhavé vyrážení vzduchu otřásající celým jeho tělem. Hattie vzala z radiátoru plechovku horké hořčice a natřela mu ji na hruď. Pod prsty cítila jeho žebra — připadala jí jako slabé větvičky, jež mohou při sebemenším tlaku prasknout a propadnout se do hrudní dutiny. Coby zdravý byl chlapec tak baculatý, oba byli tak baculatí. Philadelphia zvedl hlavičku, ale vyčerpáním ji nechal zase klesnout. Bradou narazil do Hattiina ramene — úplně stejně, jako když byl novorozenec a teprve se učil držet hlavičku zpříma.

Hattie stále dokola obcházela koupelnu a přitom hladila chlapce mezi lopatkami. Pokaždé když se sípavě nadechl, nožka se mu napnula a kopla ji do břicha; když vydechl, noha se zase uvolnila. Podlaha byla kluzká. Hattie zpívala nesmyslné slabiky — ta ta ta, dum dum, ta ta. Nemohla si vzpomenout na slova žádné písničky.

Kapky vody stékaly z oken, z kohoutků i ze zdi do vypínače. V celé koupelně kapalo jako v georgijském lese po dešti. Něco ve stěně zabzučelo, potom to zasyčelo a světlo na stropě zhaslo. Koupelna se ponořila do modravé mlhavé tmy. Ach, bože, pomyslela si Hattie, ještě tohle. Opřela si hlavu o zárubeň a zavřela oči. Už tři dny nespala. Vzpomínky ji obestřely jako mrákoty — Hattie a její matka a sestry kráčejí za rozbřesku lesem. Matka jde v čele se dvěma velkými cestovními taškami a tři děvčata ji následují, každé s látkovým vakem v ruce. V ranním oparu se cestou do města prodírají lesním podrostem, sukně se jim zachytávají o větve. Plíží se lesem jako zlodějky, aby stihly ranní vlak z Georgie. Hattiin otec nebyl mrtvý ani dva dny a bílí muži už sňali ze dveří kovářské dílny ceduli nesoucí jeho jméno a místo ní tam připevnili svou vlastní. „Bože, smiluj se nad námi,“ řekla matka, když z pole zazněly první sirény.

Philadelphia zaryl nožku do Hattiina pupku a ona s trhnutím procitla, rázem byla zpátky v koupelně u svých dětí, zaskočená a rozzlobená sama na sebe, že je na chvíli opustila. Obě začaly plakat. Společně se dávily a otřásaly se. Nemoc opět nabyla na síle, nejdříve u jednoho dítěte, pak u druhého, a poté — jako by byla čekala právě na tento okamžik, aby mohla udeřit naplno — zaútočila coby dvojitě rozeklaný blesk. Smiluj se, dobrý bože. Smiluj se.

Hattiiny děti celé hořely. Horečka dosáhla vrcholu, nožky kopaly, tváře zrudly jako dvě slunce. Hattie vytáhla z lékárničky láhev s ipekakovými kapkami a odměřila dávky. Děti kašlaly tak silně, že nemohly polykat a lék jim stékal z koutků úst a po bradě. Hattie jim otřela tváře, vpravila do nich další dávku léku a prudce jim masírovala zvedající se hrudníčky. Zkušeně přecházela od jedné činnosti ke druhé. Navzdory pláči a modlitbám se její ruce pohybovaly rychle a šikovně.

Jak jen byly rozpálené. Jak velmi chtěly žít. Kdykoliv Hattie dala průchod podobným myšlenkám, představila si duše svých dětí jako obláčky mlhy, jako neuchopitelné bílé chomáčky. Sama byla dítětem; na tomto světě žila jen o sedmnáct let déle než její dvojčata. Hattie své děti chápala jako pokračování sebe sama a milovala je proto, že byly její, že byly bezbranné, a protože ji potřebovaly. Při pohledu na ně teď vnímala, jak pevně a mocně je v nich život zakořeněn a že se z nich nedá vyrvat. „Bojujte,“ naléhala na ně. „Musíte takhle,“ říkala a společně s nimi vdechovala a vydechovala vzduch z vlastních plic, aby jim ukázala, že to jde. „Musíte takhle,“ řekla znovu.

Hattie seděla se zkříženýma nohama na podlaze, Jubilee měla položenou na jednom stehně a Philadelphiu na druhém. Poklepávala je po zádech, aby napomohla hlenu nahoru a ven. Nožky dvojčat se překrývaly v trojúhelníku vzniklém mezi Hattiinýma zkříženýma nohama. Energie z dětí vyprchávala a obě se opíraly o její stehna. I kdyby Hattie žila do sta let, už navždy před sebou bude mít jasný a zřetelný obraz svých ochable ležících dětí, těla svého otce zhrouceného v koutě kovárny a dvou bílých městských mužů vycházejících z otcovy dílny a nemajících ani trochu studu nebo dobré vůle k tomu, aby zrychlili krok či schovali své zbraně. Hattie tohle všechno viděla, nemohla to vymazat z mysli.

Kazatel v Georgii mluvil o severu jako o novém Jeruzalémě. Sbor ho označil za zrádce ve věci černochů z jihu. Den nato kazatel odjel vlakem do Chicaga. Odjížděli i další, mizeli ze svých obchodů nebo polí a jejich místa v kostelních lavicích, o nedělní bohoslužbě ještě obsazená, zela při středečních modlitbách prázdnotou. Všechny ty duše, které unikly z jihu, v tuto chvíli zářily novou nadějí v promrzlých městech na severu. Hattie věděla, že její děti přežijí. I když byli Philadelphia a Jubilee ještě malí a trpěli, už teď se nacházeli mezi těmi jasně zářícími dušemi, už teď přispěli k začátkům nového lidu.

DVAATŘICET HODIN poté, co se Hattie s matkou a sestrami proplížily georgijským lesem k vlakové stanici, tedy po dvaatřiceti hodinách na tvrdých sedadlech v rušném černošském vagónu, se Hattie s trhnutím probudila z lehkého spánku, neboť průvodčí zakřičel: „Stanice Broad Street, Filadelfie!“ Hattie se vypotácela z vlaku, sukni stále od georgijského bláta, sen o Filadelfii pěkně kulatý jako skleněnka v ústech, strach z Filadelfie bodající jako jehla v hrudi. Hattie, matka, Pearl a Marion odešly z nástupiště do hlavní nádražní haly. Navzdory polednímu slunci tam panovalo přítmí. Klenutá střecha nad nimi tvořila oblouk. V trámoví vrkali holubi. Hattie tehdy měla teprve patnáct let a byla hubená jako tyčka. Stála s matkou a sestrami na okraji davu a všechny čtyři čekaly na mezeru v nepřetržitém proudu lidí, aby se také mohly začít posouvat ke dvoukřídlým dveřím na vzdáleném konci nádraží. Hattie vstoupila do davu. „Vrať se!“ zavolala matka. „Ztratíš se mezi lidmi! Ztratíš se!“ Hattie se vyděšeně ohlédla. Myslela si, že matka je hned za ní. V davu však bylo příliš těsno, než aby se mohla otočit a vrátit se, a tak ji proud lidí unášel dál. Dospěla až k východu a byla vytlačena na dlouhý chodník vedoucí podél nádražní budovy.

Hlavní ulice byla přeplněná více lidmi, než Hattie kdy viděla současně na jednom místě. Slunce stálo vysoko. Ve vzduchu se vznášely výfukové plyny z automobilů společně s térovým pachem čerstvě nalitého asfaltu a odporným zápachem hnijících odpadků. Kola rachotila po dlažebních kostkách, motory řvaly, kolportéři vykřikovali novinové titulky. Na rohu ulice postával muž ve špinavém oblečení a kvílel nějakou píseň, ruce měl svěšené podél boků a dlaně obrácené nahoru. Hattie odolala pokušení zakrýt si uši, aby utlumila ty zvuky velkoměsta. Nepřítomnost stromů vycítila ještě dříve, než si jí všimla. Věci byly ve Filadelfii větší, to je pravda, a taky jich tu bylo víc, mnohem víc. Avšak zemi zaslíbenou Hattie v tomto mumraji nespatřovala. Je to jako Atlanta, říkala si, jen ve větším měřítku. To zvládne. Ale právě v okamžiku, kdy se rozhodla, že to v tomhle velkoměstě zvládne, se jí nohy pod sukní podlomily v kolenou a po zádech jí začaly stékat kapičky potu. Během těch pár chvil, které strávila venku, kolem ní prošla stovka lidí, ale nikdo z nich nebyl její matka ani sestra. Hattie se snažila pohlédnout do tváře všem kolemjdoucím a rozbolely ji z toho oči.

Její pohled upoutal vozík na konci chodníku. Vozík prodavače květin Hattie nikdy předtím neviděla. Na stoličce seděl bílý muž v košili s vykasanými rukávy a kloboukem proti slunci staženým do čela. Hattie položila svůj cestovní vak na chodník a otřela si zpocené dlaně o sukni. K vozíku se přiblížila černá žena a ukázala na uvázanou kytici. Bílý muž se postavil — vůbec nezaváhal, nenapřímil se do výhrůžného postoje — a vytáhl kytici z kbelíku. Než ji zabalil do papíru, jemně setřásl ze stonků kapky vody. Černá žena mu podala peníze. Dotkli se při tom rukama?

Když žena přebírala drobné a vkládala si je do peněženky, nechtěně převrhla tři z naaranžovaných kytic. Vázy s květinami spadly z vozíku a s řinkotem se roztříštily na chodníku. Hattie ztuhla v očekávání nevyhnutelného výbuchu. Předpokládala, že ta černoška ustoupí před násilím, které je jistě už na cestě k ní. Očekávala okamžik, kdy si bude muset zakrýt oči před tou ženou a hrůzou, která bude následovat, ať už v jakékoliv podobě. Prodavač se sehnul, aby sklidil popadané předměty. Černá žena udělala omluvné gesto a opět sáhla do peněženky, zřejmě aby zaplatila způsobenou škodu. Za pár minut se všechno vyřešilo a žena pokračovala dál po chodníku s nosem zabořeným do papírového kornoutu s květinami, jako by se nic nestalo.

Hattie se pozorněji zadívala na dav na chodníku. Černoši neustupovali do příkopu, aby bílí mohli projít, a nesklápěli zarputile oči k zemi. Kolem prošly čtyři černé dívky v Hattiině věku a povídaly si. Prostě děvčata, která si povídají a bezstarostně se smějí — stejně, jako se na ulicích georgijských měst procházejí a smějí jen bílé dívky. Hattie se naklonila a dívala se za nimi, dokud nedošly až na konec bloku. Konečně z nádražní budovy vyšla i matka se sestrami a postavily se vedle ní. „Mami,“ řekla Hattie, „já se nikdy nevrátím. Nikdy.“

PHILADELPHIA PŘEPADL DOPŘEDU a hlavičkou udeřil Jubilee do ramínka dřív, než ho mohla Hattie zachytit. Jeho dech byl chrčivý a sípavý. Ruce s rozevřenými dlaněmi mu ochable visely podél těla. Hattie s ním zatřásla, obrátil se jako hadrová panenka. Jubilee také ztrácela sílu. Hlavičku sice udržela zvednutou, ale nedokázala zaostřit pohled. Hattie chovala obě děti najednou a nešikovně se pokusila zvednout láhev s kapkami. Philadelphia vydal tichý dávivý zvuk a udiveně pohlédl vzhůru na svou matku. „Promiň,“ řekla mu. „Já tomu taky nerozumím. Bude to lepší. Je mi to hrozně líto.“ Láhev jí vyklouzla z ruky a roztříštila se o dlaždice. Hattie si dřepla vedle vany, na jedné ruce chlapečka, na klíně holčičku. Otočila kohoutkem s teplou vodou a čekala. Jubilee se snažila kašlat, jak jen mohla, ze všech sil nabírala vzduch do plic. Hattie strčila prst pod tekoucí vodu. Byla ledově studená.

Nebyl čas přiložit do kotle ve sklepě a nebyl čas čekat, až se voda ohřeje. Philadelphia působil netečně, nožkou nevědomky kopal Hattie do břicha. Jeho těžká hlava spočívala na jejím rameni. Hattie přešla koupelnu. Šlápla do střepů z rozbité láhve a pořezala si nohu. Krví potřísnila bílé dlaždice i dřevěnou podlahu na chodbě. V ložnici stáhla z postele přikrývku a obě děti do ní zabalila. Ve chvíli s nimi seběhla ze schodů a v malé předsíňce si nazula boty. Skleněný střep se jí zaryl do nohy ještě hlouběji. Vyběhla ze dveří a pak dolů na zápraží. Z domácích šatů a obnažených paží jí stoupaly obláčky páry a rozplývaly se v chladném, jasném vzduchu. Slunce už vyšlo.

Hattie zabušila na dveře u sousedů. „Pomozte mi, prosím,“ řekla ženě, která jí otevřela. Hattie nevěděla, jak se žena jmenuje. Vevnitř sousedka rozbalila pokrývku a uviděla obě děti, jak netečně spočívají na matčině hrudi. „Dobrý bože. Ach, můj bože,“ řekla. Do obývacího pokoje vstoupil mladík, sousedčin syn. „Běž pro doktora!“ zakřičela žena. Vzala od Hattie chlapečka a vyběhla s ním do schodů. Hattie ji následovala s bezvládnou holčičkou.

„Ještě dýchá,“ řekla žena. „Dokud dýchá, je to dobré.“ V koupelně utěsnila odtok ve vaně. Hattie stála ve dveřích, natřásala děvčátko v náručí, a když se dívala ženu, která naplno otevřela kohoutek s teplou vodou, naděje z ní vyprchala.

„Tohle už jsem dělala!“ křičela Hattie. „Nedá se udělat něco jiného?“ Žena vrátila chlapce matce a začala se přehrabovat v lékárničce. Vytáhla kafrovou mast, otevřela ji a mávala s ní dětem pod nosem jako vonnou solí. Jen Jubilee trhla hlavičkou pryč od zdroje pachu. Hattie přemohla vlna marnosti. Celou dobu bojovala za záchranu svých dětí jen proto, aby skončila v další koupelně, stejné jako ta jejich, se ženou, která byla vůči nemoci dvojčat stejně bezmocná jako Hattie.

„Co mám dělat?“ Hattie se přes stoupající páru podívala na ženu. „Řekněte mi, prosím, co mám dělat.“

Sousedka našla skleněnou trubičku s baňkou na konci. Dříve ji používala na odsávání hlenu z nosu a úst svých dětí. Téměř v slzách si klekla před Hattie. „Dobrý bože! Dobrý bože, prosím, pomoz nám.“ Žena odsávala a modlila se.

Obě děti měly oteklá víčka s červenými popraskanými žilkami. Dýchaly mělce. Hrudníčky se jim zvedaly a klesaly příliš rychle. Hattie nevěděla, jestli mají Philadelphia a Jubilee strach nebo jestli vědí, co se s nimi děje. Netušila, jak je utěšit, ale chtěla, aby to poslední, co uslyší, byl její hlas, aby to poslední, co uvidí, byla její tvář. Hattie líbala své děti na čelo a na tvářičky. Hlavičky jim spadly na její paže. Mezi nádechy s hrůzou doširoka otevíraly oči. Hluboko v jejich plicích slyšela Hattie vlhké chrčení. Topily se. Hattie nedokázala unést jejich utrpení, ale přála si, aby odešly v míru, a tak nekřičela. Nazývala je svými poklady, častovala je přísliby a slovy o světle a obláčcích. Druhá žena se modlila tichým monotónním hlasem. Ruku měla položenou na Hattiině koleni. Nebylo to mnoho, ale snažila se, aby to dívka neprožívala sama.

Jubilee bojovala déle. Chabě se natáhla po bratrovi, ale byla příliš slabá, než aby zvedla paži. Hattie jeho ruku vložila do její. Tiskla obě své děti. Kolébala je. Tváře přiložila na jejich temena. Měly tak sametovou kůži. Matka jejich smrt cítila. Jejich smrt jako by vyrvala kus z ní samé.

Hattiiny děti zemřely ve stejném pořadí, v jakém se narodily. Nejprve Philadelphia, potom Jubilee.

Floyd

1948

PENZION BYL ČISTŠÍ než obvykle. Domy nabízející ubytování pro barevné, takové, které si mohl Floyd dovolit, většinou potřebovaly vykouřit a vymalovat. Floyd si poškrábal štípance na zádech. Na poslední adrese měli štěnice. Zkrátka jih a léto — s tím se nedalo nic dělat. Všechno tady bylo přerostlé a obalené lezoucími kousajícími potvorami. Vešel do svého pokoje. Přestože v okně hučel větrák, drželo se tu horko. Prostěradla byla trochu prošoupaná a otřepaná, ale nedávno navoskovaná podlaha se leskla a ve váze na nočním stolku stály hezké bílé květiny.

„Pěkný, viď? Moje máma taky dávala řezaný kytky do vázy,“ řekla Darla.

Tahle Darla byla zatraceně hlasitá ženská. Ačkoliv o sobě říkala, že mluví potichu, působilo to, jako by křičela z protější strany ulice. Prošla kolem Floyda a položila si cestovní tlumok na podlahu vedle postele. Cestování nesnášela moc dobře. Měla zmačkané šaty a vlasy se jí lepily na čelo. Během pětihodinové jízdy ani na chvíli nepřestala kouřit. Když Floyd zastavil, aby si mohla dojít na malou, oblak dýmu stoupal dokonce i zpoza keře, za nímž dřepěla. Z neustálého kouření měla červené oči a zažloutlé prsty.

„Asi tušíš, že já se sem dnes večer možná nevrátím. Ale můžeš si ten pokoj nechat, dokud si tady něco nenajdeš,“ řekl Floyd.

„Kdoví, kde dneska večer všichni skončíme.“

Darla byla lehkovážná holka, takový ten splachovací typ, a navíc působila trochu vulgárně. Oranžové šaty na ní zářily tak, že by člověku spálily kůži. Floyd samozřejmě nikdy nepotkal fanynku, která by nebyla obhroublá. Tyhle holky se šťouraly v zubech růžovými nehty a mluvily, jako by se právě vracely z bavlníkového pole. Nikdy s žádnou nebyl déle než tu jednu dvě noci, které trávil na štaci v tom či onom městě. Toho rána se oblékl, popadl trubku, a právě když se začal plížit ke dveřím, Darla vyskočila z postele a prohlásila: „Tak, chlapče, na příští štaci jedu s tebou. Tohle město už mi leze krkem.“ Souhlasil, ale to z něj asi mluvila kocovina. Pitomec. Jenže teď už se s tím nedalo nic dělat.

„Měl bys mě vzít někam na jídlo,“ řekla a sedla si na postel.

Floyd zamračeně pohlédl na své boty.

„Co se ksichtíš? Já vím, že spolu nechodíme, ale to neznamená, že mi nemůžeš koupit rajčatovej sendvič.“

Floyd se usmál.

„Tak aspoň plechovku sardinek, krucinál. Takovýho nádivu jsem jaktěživ neviděla.“ Darla pohupovala střevícem na špičce nohy a rozverně ho odkopla směrem k Floydovi. „Proč seš pořád tak vážnej? Potřebuješ se trochu uvolnit.“

„Sám vím, co potřebuju,“ řekl Floyd a zavřel dveře.

Než došel zpátky k posteli, měl svlečenou košili, kalhoty byly dole o minutu později. Rozepnul zip na Darliných šatech a to bylo ohledně svlékání všechno. Potvora jedna, neměla pod těmi šaty vůbec nic. Darla mu říkala „taťko“ a „velkej kluku“, křičela jako zjednaná a oběma se to náramně líbilo. Celé to kazila jen fotka na prádelníku. Byla to sépiově zbarvená fotografie nějakého svalnatého křupana na koni. Floyd od něj nemohl odtrhnout oči. Zdálo se mu, že mladíkův pohled ho pronásleduje všude po pokoji. Zíral, jak Floyd sjížděl rukou po Darliných bocích, a zíral, když Floyd vyvrcholil. Jakmile skončili, položil si Floyd tvář na prostěradlo právě tak blízko, aby cítil vlhkost a teplo sálající z Darlina těla.

Malý pokoj se naplnil vůní sexu. Darla vstala, aby cosi provedla s větrákem v okně, a ani se nezahalila do prostěradla, jak by to udělala slušná dívka. Měla vysoko posazený kulatý zadek a stehna se jí zužovala k hubeným lýtkům. Možná až moc hubeným. Nicméně její tělo vykazovalo jakousi účelnost, která se Floydovi líbila.

Floyd poznal už mnoho těl. Byl hezký — neměl sice tak světlou pleť jako jiní, ale zdobily ho zvlněné černé vlasy, které se mu na spáncích kudrnatily. Po vystoupení si mohl ženy vybírat. Ve Filadelfii mu říkali „Floyd sukničkář“. Během jedné noci míval i dvě ženy, za celý den i tři. Tady na jihu šlo všechno mnohem snáz než ve Filadelfii. Bez ohledu na to, že doma si dívky bral na záchodcích a zadních sedadlech aut, byl přesvědčen o tom, že ženy v Georgii jsou lehkých mravů. Možná to bylo tím, jak chodily. Dobrá polovina z nich, pochopitelně ne ta slušnější, nenosila ani podvazky. A v menších městech nenosily dokonce ani kabelky! Zkrátka si vykračovaly po ulici s rukama houpajícíma se podél boků. Při takové svobodě jste si s těmi ženami mohli dělat, co se vám zlíbí.

Ženy, které Floyd znal doma, se chovaly slušně a správně jako jeho matka a sestry. Hattie chtěla, aby přestal s hraním a oženil se. Zakázala mu cvičit v domě a poté, co získal práci jako domovník v klubu Downbeat, kde měl možnost setkávat se s muzikanty, řekla jen: „Nechápu, proč chceš uklízet po jiných.“ A když se seznámil s Hawkinsem a Presem, neřekla vůbec nic. Na pár nocí v týdnu se Floyd po vystoupení v baru, kde se nalévala kukuřičná pálenka, nebo po vydrhnutí záchodů v Downbeatu vracel do domu na Wayne Street — a tehdy se stávalo, že našel matku, jak nespí, ale sedí v županu na sedačce u okna. Hattie byla malátná ospalostí, přesto se na něj usmála a potom tam spolu chvíli seděli v nočním tichu.

V letech Floydova dětství — v těch, která následovala po smrti dvojčat — byl jen on, Cassie a matka. Hattie nevstávala dřív než odpoledne. Někdy stával Floyd dlouhé hodiny opřený o nohy postele a čekal, až se matka vzbudí. Dával jí ruku před ústa, aby se ujistil, že dýchá. Místnostmi v domě pak proplouvala v bílém županu, který nosila celý den, bledá a tichá jako ledovec. Floyd a Cassie se živili tím, co matku zrovna napadlo jim dát. Dostávali studenou rýži s mlékem a cukrem nebo talíř keksů s máslem anebo fazole s rajčatovou omáčkou přímo z konzervy, a to v kteroukoliv hodinu, kdy se Hattie zrovna podařilo dát nějaké jídlo dohromady. August se vracel večer — domem se rozezněla hudba, hvízdání a také Augustův hlas, smutný či rozzlobený, ale vždy naléhavý. Říkal Hattie, aby se oblékla, vykoupala děti nebo aby se učesala. Někdy přicházela teta Marion. I ona byla přísná a sekýrovala je, alespoň Floydovi to tak připadalo. Ale pak zase odešla a do domu se vrátilo ticho. Ačkoliv byl Hattiin smutek dusivý a Floyd a Cassie rostli jako dříví v lese, chladné uzavřené místnosti domu na Wayne Street zůstaly ve Floydových vzpomínkách určitým způsobem krásné. Hattie málokdy vykouzlila více než bezbarvý úsměv, ale nechala Floyda a Cassie, aby jí vylezli na klín, splétali jí vlasy a líbali ji na čelo jako živou panenku. Byli na jedné lodi, matka a její děti, všichni stejně zranitelní a toužící, proplouvající společně jedním dnem za druhým. I dnes, když už byl Floyd dospělý, si s matkou rozuměl a Hattie byla jediná osoba na světě, u níž Floyd nacházel klid. Chyběla mu její nehybnost. Velmi často se propadal do hlučného vnitřního zmatku.

Floyd to pociťoval zejména při dlouhých přejezdech mezi jednotlivými štacemi, kdy býval sám v autě a okny dovnitř pronikal hnilobný jasmínový pach jihu. Srdce v hrudi mu tlouklo po tabletách benzedrinu, jež ho udržovaly v bdělosti mezi štacemi, šlapal na plyn, řítil se po silnici a cítil, jak klouže po šikmé ploše. Pro benzin se zastavoval ve městech, která netvořilo nic víc než oplechovaný kostel a benzinová stanice. Odtud ho většinou navedli k domu u silnice opodál, kde mu dali talíř jídla za padesát centů. Pokud byla paní domu osamělá a svolná, šli spolu do ložnice a potom se Floyd zase vydal na cestu. A pak tu byl taky ten obrovský chlap, který dělal u pumpy v Mississippi, a chlapík prodávající ve smíšeném zboží v Kentucky… V horkém odpoledním slunci, kdy nebyla na silnici a v obchodě ani noha, spolu zašli dozadu.

Na delší dobu se Floyd poprvé ocitl z domu, když odjel na turné. Čím déle byl pryč, tím více podléhal touze, kterou se mu ve Filadelfii většinou dařilo držet na uzdě. Za ty měsíce, jež strávil na cestě, se touha stala naléhavější a bezohlednější a stále méně odpovídala jeho představě o sobě samém.

A TEĎ UŽ BYL zase v dalším penzionu, s další cizí osobou, a ani nevěděl, kam by v tomto městě mohl zajít na kávu. Tenhle jih. Co tady vlastně dělá? Potlouká se touhle divočinou jen se svou trumpetou a pár dolary v kapse… Floyd chtěl pryč z Filadelfie. Bylo mu dvaadvacet let a velmi toužil po tom, aby se prosadil jako muzikant. Sem na jih přijel hrát po hospodách a jazzových klubech, ale už byl na téhle ukoptěné šňůře tři měsíce a cítil se spíš jako papírový drak, který se utrhl z provázku.

Stál před prádelníkem a pohrával si s úchyty na zásuvkách.

„Ach, bože, brouku. Copak ještě nejseš unavenej?“ Darla zamrkala. „Chceš ještě?“

„Jo, chci,“ řekl nepřesvědčivě.

„No tak si pro to budeš muset přijít.“ Pozorovala ho, jak se prohrabuje hromadou oblečení na podlaze. „Přestaň tady konečně poletovat! Jsem z tebe nervózní.“

Floyd vytáhl z náprsní kapsy saka balíček cigaret.

„Na něco se tě zeptám, zlato. Co tady dole vlastně děláš? Vypadáš jako jeden z těch týpků, co chodí do Morehousu, nebo tak nějak.“

„Hraju,“ řekl Floyd.

„Tam u vás na severu nejsou putyky? Tos přece nemusel jezdit až sem na jih. Musíš mít nějakej důvod, že chceš bejt dva dny tady a tři dny támhle. Většina lidí tohle nedělá.“

„Ten důvod jsi právě slyšela,“ řekl Floyd.

Darla pokrčila rameny. „Stejně mi po tom nic není.“

Slunce zapadalo. Byl to nezajímavý západ slunce, mlhavý oranžový pás nad obzorem, slunce jako rudá koule obestřená mraky.

„Asi si dám vanu,“ řekl Floyd.

Zabalil se do prostěradla a odešel chodbou do koupelny. Koupel ho ukonejšila. Když se vrátil do pokoje, Darla tvrdě spala, nahá a s roztaženými pažemi. Vlasy se jí na jedné straně lepily k hlavě a ústa měla otevřená. Floyd se zasmál. Darliny drsné způsoby v něm vzbuzovaly podivnou něhu. Nesnažila se na něj udělat dojem. Lehl si k ní na postel a usnul.

FLOYDA PROBUDILY hlasy z ulice pod okny. Pokoj byl temný a jen oknem a pode dveřmi do něj pronikala trocha světla. Floyd měl sucho v ústech a kromě žízně pociťoval jakési celkové podráždění.

Darla se probudila a kradmo na Floyda pohlédla.

„Co je to za virvál?“ zeptala se.

Neodpověděl. Hlasy na ulici zesílily. Z okna uviděl zástup lidí před penzionem. Rozsvítil.

„Zhasni,“ zakňourala Darla.

Floydovo poslední čisté oblečení bylo zmačkané na dně kufru. Špinavé věci odkopl do kouta a rychle se oblékl. Postrádal tu více volného prostoru a pach potu a Darliny levné voňavky ho dusil. A z fotografie na prádelníku na něj pořád zíral ten zatracený křupan.

„Už jsem skoro hotovej,“ řekl Floyd.

„Už to tak vypadá.“ Darla se postavila, protáhla se a ohnula se, aby ze svého tlumoku vytáhla další křiklavé šaty. Floyd nervózně zaťukal špičkou boty, ale Darla nijak nezrychlila. Otevřel a zavřel zapalovač. Povzdechl si.

„No tak, brouku, máš něco na srdci?“

„Asi půjdu.“

„A proč tady takhle stepuješ a funíš, místo abys řek, že už jdeš?“ Darla zavrtěla hlavou a obrátila se zpět k tlumoku. „Ty seš fakt číslo,“ řekla.

Vchodové dveře penzionu byly dokořán, jako by odtud majitel prchal ve spěchu. Venku se přes celou vozovku táhl zástup lidí, někteří šli i po chodníku. Namísto pouličních lamp hořely na rozích pochodně ve vysokých stojanech. Nějaký muž v křiklavě zelené od hlavy k patě Floydovi pokynul, aby se připojil k průvodu. Zelený měl klobouk i boty, kalhoty i košili. Žena zahalená v dlouhém pruhu načechrané bílé látky kráčela po boku muže, jehož tváře zdobily jakési symboly nakreslené uhlem. Jiní nesli různé předměty, rozkvetlou květinu, stonek cukrové třtiny, žlutého ptáka v kleci.

Lidé tloukli na tamburíny a kravské zvonce a tanečním krokem se posouvali dál ulicí. Floyd podobný tanec nikdy neviděl, všechny ty vystrčené pánve a podřepy, při nichž se ženám zvedaly sukně až do půli stehen. Jeden muž si dřepl a poté se saltem vymrštil do stoje. Lidé jásali. Dotyčný se roztančil s ještě větší vervou a žlutě pomalovanou hruď mu zbrázdily čůrky potu. Vzduch se prosycoval pachem hořícího dehtu a nějakým nasládle kouřovým odérem, který Floyd nedokázal zařadit. Přiblížil se k němu chlapec s podnosem, na němž nesl malé kovové nádoby.

„Myrhu? Chcete myrhu, pane?“ zeptal se a ukázal na nádoby a nasládlý kouř, který se z nich šířil.

„Co se tu děje?“ zeptal se Floyd.

„Sedm dní!“

Chlapec se rozběhl zpátky do davu.

Když vzal Floyd tenhle kšeft, nikdo mu neřekl, že tady bude slavnost. Vypadám prkenně jako něčí děda, pomyslel si a uvolnil si uzel na kravatě. Někde vepředu hrála žesťová kapela. Tuhle noc se může stát cokoliv, a ať se propadnu, jestli jsem si láhev s whisky nenechal nahoře u Darly.

Opřel se o zárubeň dveří penzionu a kouřil cigaretu. V tomhle blázinci nebylo možné poznat, kdo je kdo, každý tu byl připraven na cokoliv, muži i ženy, všichni vyparádění a jako utržení ze řetězu. Prsty začaly Floyda brnět očekáváním, úplně stejně jako před první skladbou při vystoupení. Pokaždé když ho konferenciér uvedl, přišel Floyd na jeviště a zůstal stát. Nechával publikum, aby se vrtělo, usrkávalo z nápojů a šuškalo si, dokud jeho netrpělivost nepřerostla v dychtivost. Až pak zvedl trubku ke rtům. Vždy uměl poznat, kdy je publikum zralé.

Po chodníku se k němu přiblížily dvě mladé ženy v modrých šatech a modrých kloboucích s peřím. Ta s dolíčky na tvářích se na něj usmála. Byla to hezká dívka s pletí barvy krokantu, a tak jí dovolil, aby ho vzala za loket a vedla ho směrem k davu. „Co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se. Neodpověděla. Napadlo ho, že lidé v průvodu jsou převlečení za cokoliv, co připomíná přírodu, za mraky, květiny nebo zvířata. Jeho společnice byly za malé modré ptáčky. Dívka cosi upíjela ze zavařovací sklenice a také mu nabídla. Byla to kukuřičná pálenka — tak silná, že by jí Floyd mohl leštit trubku, a smíchaná s něčím nasládlým, co neznal. Dívka mu gestem naznačila, že by měl pít pomalu, ale on toho nedbal a dopřál si tři velké doušky. Nápoj ho vzrušil. Ta modrá ptačí dívka by mu možná mohla poskytnout útěchu, třeba někde v boční uličce nebo na sedadle packardu. Floyd sjel rukou na její pozadí a nechal ji tam.

Hlavní ulice se stáčela směrem k parku. Floyd se nacházel v nejhustší části průvodu, těla se na něj tlačila ze všech stran. Stoupl si na špičky, aby se podíval, kam by si mohl odvést toho modrého ptáčka, ale zpocená záda a ramena kolem něj tvořila neproniknutelnou zeď. „Měli bychom z toho davu vypadnout,“ pošeptal dívce do ucha. „Je tady horko, že? Určitě se někde najde místo, odkud všechno uvidíme, ale nebudeme v takové tlačenici.“ Usmála se na něj a naklonila hlavu. Panečku, ty dolíčky! Vzal ji kolem pasu a táhl ji tam, kde tušil roh ulice. Jenže modrý ptáček na něj zahrozil ukazováčkem a vyklouzl z jeho sevření.

Dav se vzedmul. Vzduch prosytil pach klouzku, brilantiny a kouře. Floyd si rozepnul horní knoflíčky u košile. Nemohl dýchat. Je to jen průvod, říkal si, když pocítil, jak se mu svírá hruď. Nic než banda ožralých venkovanů. Ale všechna ta těla! Na jazyku měl nasládlou pachuť po kořalce. Slepě se vrhl do nejhustší části zástupu a konečně se mu podařilo prorazit jeho okrajem a vyběhnout na palouček, kde se ohnul vedle stromu a prudce zvracel.

Jakmile byl opět schopen stát, zjistil, že se ocitl u kostela na zalesněném místě, ve slepé ulici daleko od hlučného průvodu. Zapraskala větvička. Mezi stromy před ním cosi zařinčelo. Zní to jako řetězy, pomyslel si. Nebylo to tak zvučné, ale v téhle noci strašidel je možné všechno. Z lesíka by klidně mohl vyjít chlap v řetězech. V Georgii se přece pohybovaly trestanecké čety, nebo ne? Anebo by to mohla být nějaká ubohá duše, která tady straší. Floyd zvedl ze země větev a držel ji před sebou jako meč. Řinčení se přiblížilo. Floyd se doširoka rozkročil a zamával větví.

Z lesa se vynořil mladý muž. Jeho šarlatový šátek kolem krku zářil v měsíčním světle jako šperk. Jednou rukou chřestil několika mincemi a druhou rukou smekl klobouk směrem k Floydovi.

„Ale no tak,“ řekl. „Jen jdu kolem.“

„Já… Promiňte, nevěděl jsem, kdo to je.“ Floyd odhodil větev.

Mladíkovi nemohlo být víc než osmnáct let. Ale chlapecky už nepůsobil. Jeho rty byly rudé a plné jako sametové polštářky a měl je trochu rozevřené — ústa zralá jako jahoda. A mladý muž si toho byl vědom.

„Zdá se, že jste rozrušený,“ řekl mladík a uchechtl se.

Vybuchla rachejtle.

Floyd nadskočil. „Nejsem, ne. Jen jsem nikdy nic takového neviděl.“

Mladík si prohlížel střih Floydova saka a vzor na kravatě. Díval se i na jeho účes a boty. „Jo,“ řekl. „Vidím, že nejste odtud.“ Jeho hlas byl řezavý a tichý jako zvuk klarinetu.

„Mám tady ve městě jen vystoupení,“ řekl Floyd.

„Aha,“ odtušil mladík a chystal se k odchodu.

„Co je to za průvod?“ vyhrkl Floyd, protože ho to zajímalo a protože nechtěl, aby muž odešel.

„Sedm dní.“ Mladík s nezájmem mávl paží směrem k davu. „Dělají tuhle hoodoo parádu každý rok. Já sám na to nevěřím.“

Vybuchla další rachejtle.

„To je nějaká slavnost kouzel?“

Mladík si povzdechl. „Asi by se to tak dalo říct. Uctívači hoodoo oslavují to, jak podle nich Bůh stvořil svět,“ odmlčel se a usmál se na Floyda. „Říkají totiž, že svět stvořil Bůh — pokud jste o tom tam u vás náhodou ještě neslyšeli.“

„Neviděl jsem žádné kříže ani kazatele,“ namítl Floyd.

„Kříže a kazatelé jsou tady všude. Jsou to sami lidi,“ řekl mladík, jako by nebyl jedním z nich. „Sotva vylezou z kostela, zavolají kouzelníka. Když se slaví Sedm dní, můžou se chovat jako divoši i na veřejnosti.“

„To je trochu děsivý,“ řekl Floyd a mladík pokrčil rameny. „Nevíte, jestli se tady někde dá sehnat pitná voda?“ zeptal se Floyd.

Mladík odvedl Floyda podél kostelní zdi. Došli k pumpě a Floyd se z ní pořádně napil. Pak si opláchl krk a obličej. Podivoval se, jak může být na tomto vlhkém a divokém místě tak chladná a čistá voda. Stékala mu na košili a stříkala na vyleštěné boty. Určitě vypadám jako barbar, pomyslel si Floyd. Ale co, tenhle mladík, i když je hezky upravený, bude určitě jen venkovský balík a není třeba na něj dělat dojem. Floyd se snažil nedělat zvláštní dojem na nikoho z těch, se kterými se takto seznámil. Hoch stál jen pár kroků od Floyda a ruce si založil na prsou. V záři zdejšího osvětlení se mu pod uzlem na šarlatovém šátku leskl trojúhelník kůže barvy lučního medu.

Floyd si otřel mokré ruce o kalhoty a představil se. Mladík potřásl jeho rukou jako člověk, který není na takové věci zvyklý.

„Já jsem Lafayette,“ řekl.

Posadili se na lavičku u vzdáleného okraje trávníku u kostela. Floyd mluvil s Lafayettem, jako by byl žena, která mu padla do oka. Ptal se, odkud je, co dělá a jestli žije tady ve městě. Lafayette odpovídal jen úsečně. Je odtud, stříhá vlasy, ve městě nebydlí. Když mu Floyd řekl, že hraje na trubku a je z Filadelfie, nic to s ním neudělalo. Lafayettova netečnost Floyda rozčílila. Chlapík z díry, jako je tahle, by měl být celý u vytržení z velkých měst na severu. Floyd rychle pokračoval v odhalování podrobností ze svého života: viděl Monka v klubu Minton’s v New Yorku — možná Lafayette o Minton’s slyšel, je to slavný jazzový klub — a vypil drink s Dukem. Hovořil dál a uvědomoval si, že tady není v sázce jen pýcha a ješitnost. Chtěl se Lafayettovi zalíbit.

Floyd se pokusů o konverzaci vzdal. Nevzpomínal si, kdy naposledy takhle blekotal jako nováček. Bylo třeba přisednout si blíž, upřít na Lafayetta pohled a tím mu dát najevo svůj záměr. Ale Floyd byl příliš nervózní, a tak si otíral dlaně o nohavice a špičkou boty se rýpal v zemi. Lafayette se k němu na lavičce trochu přisunul sám a prsty mu přejel po zátylku. Jeho dech byl rychlý, ale pravidelný. Rukou zajel Floydovi pod košili v místě, kde měl rozepnuté knoflíky. Mladíkova chladná ruka se na jeho hrudi zahřála, prsty se mu mírně chvěly. Floyd se k němu naklonil. Těmito drobnými gesty se dohodli. Podařilo se jim nalézt souzvuk. Floyd Lafayetta následoval na planinku mezi stromy jako dítě. Zeď kostela za ním osvítil oranžový záblesk. Mohlo to být cokoliv, rachejtle nebo někdo z průvodu Sedmi dnů převlečený za slunce. Floyd zrychlil krok, aby Lafayetta dohonil.

Měsíc stál v úplňku, ale jeho světlo se ke dvěma mužům ukrytým pod listnatým baldachýnem prodíralo jen stěží. Lafayette cestu znal a pohyboval se rychle. Stále byl o několik kroků napřed. Možná jsem blázen a tenhle kluk mě naláká do nějaké pasti, pomyslel si Floyd. Muže, kteří se po něm otáčeli v barech nebo na benzinových stanicích, potkal už několikrát a nyní si říkal, jestlipak to o něm věděli — tak jako to teď ví Lafayette — a chtěli to z něj vytlouct.

Došli na malou mýtinu zalitou měsíčním světlem. Lafayette pospíchal. Rozepnul Floydovi košili a pásek u kalhot. Floyd, který se v jeho přítomnosti stal malým poslušným chlapcem, stál nahý ve světle měsíce a třásl se touhou a strachem. Lafayette se pomalu a škádlivě svlékl sám. Celé jeho tělo bylo barvy lučního medu, hruď měl holou a břicho mírně vyklenuté. Jeho pevná a silná stehna se Floydovým stiskům nepoddávala. Mladík byl tak zkušený, že se před ním Floyd ostýchal. Zasténal a odstoupil od něj.

„Já nevím… Chci říct, nikdy jsem…“ začal.

„To je dobrý,“ zamumlal Lafayette s ústy na Floydově uchu. „To je dobrý.“

ZAČALO PRŠET. Floydův a Lafayettův pot se mísil s deštěm a kapky ulpívaly na jejich kůži. Floyd se nedokázal přestat dívat na Lafayettův penis ležící na jeho stehně. Později, když se oblékli a vyšli z lesa, si představoval, jak jeho křivka tlačí na látku Lafayettových kalhot.

Na okraji mýtiny byl pařez s průměrem velkým jako dva u sebe stojící muži a pokrývaly ho černé zářezy a klikyháky.

„Co to je?“ zeptal se Floyd a ukázal na pařez.

„Někteří tady chtějí nechat značku.“

Floyd se posadil na paty. „To jsou jména?“

„Jména? Cha, tak proč tam nenapíšeš svoje? Jména ne, jen značky.“

Vršek pařezu byl samý zářez. Několik vyrytých srdcí, pár písmen, snad iniciál, obrys něčí ruky…

„Chodí sem hodně lidí?“ zeptal se Floyd.

„Když chce mít člověk trochu klidu, jinam se tady jít nedá,“ odpověděl Lafayette.

„V Maconu nebo Atlantě je to asi jiný, co?“

„A je to jiný tam, odkud seš?“ zeptal se zostra Lafayette.

„O tom já nic nevím.“

„Jo tak, nevíš?“ Lafayette zamrkal. „Já bych řek, že je to všude stejný.“

„Chci říct, že nejsem… Chodím se ženami.“

„To si o sobě rádi myslí všichni.“

„Je to fakt.“

„Neříkám, že není. Ale vypadá to, že chodíš i s muži, nebo ne?“

O těch pár mužích, se kterými Floyd byl, vlastně vůbec nic nevěděl. Jejich setkání byla kradmá a rychlá, konverzaci představovaly spíše jen náznaky. Potom se tu zkušenost vždycky snažil vytlačit z mysli, stejně jako večery nezřízeného pití nebo prohru všech peněz v kostkách či jinou prostopášnost. Nemohl myslet na své poklesky, aby jim nepodléhal ještě častěji. Aby se nestal někým, jako je Lafayette. Lafayette, který neměl ani tolik slušnosti, aby Floydovi ponechal jeho čest. Vždyť mu říkají „Floyd sukničkář“. Kdo je Lafayette, aby mohl tvrdit něco jiného? Takové typy bylo možné potkat v okolí Greenwich Village. Floyd je nechápal. Neměly dost rozumu na to, aby se chovaly normálně a ochránily se před opovržením okolí. Pohlédl na Lafayetta. Mladík na něj upíral vyzývavý pohled tvrdý jako křemen, jaký by Floyd u takovéhoto člověka nečekal. Něco v tom pohledu Floyda přimělo, aby se za sebe zastyděl.

„Neuvažuješ někdy o tom, že bys odtud vypad?“ zeptal se tiše.

Lafayette uhnul pohledem a zkřížil paže na hrudi. Byl nahý, jak ho pánbůh stvořil, břicho mu mírně vystupovalo a rty se stáhly do úšklebku. Floydovi bylo do smíchu. Kdyby znal Lafayetta lépe nebo kdyby ho znal velmi dobře, řekl by: „Ale no tak.“ A políbil by ho na tvář.

„Nechci být dotěrný, jen se ptám,“ dodal Floyd.

„Sestra bydlí v New Orleansu.“

„Byls tam někdy?“

„Ne, nikdy jsem nikde nebyl.“

„Ale na to, žes nikdy nikde nebyl, seš dost zběhlej.“

„Myslíš?“ zeptal se Lafayette a usmál se — zřejmě docela upřímně. Byl to ten nejbezelstnější úsměv, který si ten večer dovolil.

Kdyby jen Lafayette nepůsobil tak… Kdyby nenosil ten šarlatový šátek, Floyd by ho mohl někam vzít. Byli by prostě dvěma muži, kteří spolu cestují. Nikdo by nic nepoznal. Mohli by spolu trávit jednu noc za druhou. Floyd nikdy předtím o delší známosti s mužem neuvažoval.

Rozpršelo se vydatněji. Oba muži vyhledali úkryt pod stromem na okraji mýtiny. Dlouhou dobu spolu seděli a vyhlíželi na velké listy sloního ucha houpající se pod náporem deště. Floyd se chtěl natáhnout po Lafayettově ruce, ale bál se, že ho mladík odstrčí. A kdyby ho neodstrčil a čekali by tu v dešti ruku v ruce? Co by to znamenalo? Nejlepší by asi bylo zvednout se a odejít z mýtiny. Ale Floyd se pomalu posouval k Lafayettovi, až se dotýkali nohama, až se svým stehnem dotkl Lafayettova stehna a opřel se o jeho ohnutá záda.

Poté, co to spolu udělali podruhé, začal Floyd doufat, že pod ochranou stromů na mýtině stráví celou noc, ale Lafayette se náhle postavil a řekl: „Musím jít.“

Rychle se oblékl a vedl Floyda pryč. Pěšina, která se předtím zdála tak dlouhá, teď nebyla delší než jeden městský blok. Za okamžik se ocitli na malém prostranství u kostela.

„Tak jo,“ řekl Lafayette.

Floyd si vzpomněl, jakým způsobem jen před několika hodinami opustil Darlu. Lafayette byl připraven nechat ho v tom parku jen tak.

„Dobrá,“ řekl Floyd.

„Tak jo,“ zopakoval Lafayette. Oba muži stáli tváří v tvář necelý krok od sebe. „Uvidíme se,“ řekl.

„Počkej!“ zvolal Floyd. „Chtěl jsem ti říct, že zítra večer hraju v klubu Cleota.“

„Chceš, abych přišel?“

„Jestli chceš.“

„Zveš mě, nebo ne?“

„Zvu tě. Zítra v deset.“

„Budu tam v jedenáct.“ Lafayette zamrkal. Rychlým krokem a se skloněnou hlavou vyrazil parkem za hřbitov a zmizel.

Floyd zatoužil po cigaretě. Oblečení měl mokré a zválené a kdoví, čím byl cítit. Vedle lavičky, kde s Lafayettem předtím seděli, se vytvořila blátivá kaluž. Kolem žárovky nade dveřmi kostela kroužily mušky. Teď, když tu Lafayette nebyl, působilo celé místo uboze a zpustle.

Budu mít schůzku s mužem, pomyslel si Floyd. A byl tomu rád. Cítil se šťastný. Ale teď se ocitl sám a vnímal to, jako by zhaslo světlo. Přesně jako když se dítě ve tmě bojí, je dezorientované a nic nechápe. Co má kupříkladu znamenat, že během tří hodin strávených s Lafayettem cítil Floyd víc než kdy s jakoukoliv ženou? To by znamenalo, že je… Potřeboval se projít. Zajde do penzionu, vezme si trubku a pak si najde nějaké skryté místo a bude hrát, dokud ho nebudou bolet prsty a dokud rty udrží náustek.

Vyšel ze hřbitova. Slavnostní průvod se už rozešel. Nádoby s čoudícími věcmi, kterým ten chlapec říkal myrha, už byly uhašené a kutálely se prostředkem ulice. U stromu se osahávala přiopilá dvojice, ženě se z ramen svezla blůza. Slavnost se docela zvrhla. Možná že tu kořalku, kterou dala modrá ptačí dívka Floydovi, pili úplně všichni a pak je ovládl chtíč a chovali se zcela bez zábran. Za normálních okolností byl Floyd mužem, který má sex rád víc, než je pro něj dobré. Takže tu patálii s Lafayettem určitě způsobily jen jeho choutky a oslavy Sedmi dnů. A patálie se dají odčinit nebo ignorovat. Floyd je ignoroval už dlouhá léta, vlastně co si pamatoval. Nenacházel důvod, proč to teď měnit. Ale už když se utěšoval touto lží, věděl své: jakmile odehraje další koncert, řekne Lafayettovi, že má další kšeft v New Orleansu (což nebyla pravda), a pokud by mladík souhlasil, odjedou spolu pod rouškou nejčernější noci.

Stejně tak nebyla pravda, že Floyd nikdy neuvažoval o možnosti navázat vážnou známost s mužem. Byl tu Carl. Floyd měl tenkrát jen třináct let a snadno se vzrušil, alespoň tím si to vysvětloval. Lépe řečeno učinil mnoho pokusů vysvětlit si to právě tímto. Oba chlapci byli nejlepší kamarádi. Jednou v zimě trávili odpoledne u Carla doma. Seděli na jeho posteli s dekou přes ramena. Byla velká zima a den se schyloval k večeru. Něco společně dělali, kreslili, hráli šachy nebo psali úkoly. Každopádně seděli v chladném pokoji velmi blízko u sebe a ohřívali se v úzkém paprsku slunečního světla pronikajícího dovnitř oknem. Carl položil svou prochladlou ruku Floydovi na koleno. Floyd byl nejprve v pokušení odehnat ji jako mouchu, ale nakonec neudělal ani neřekl nic a po nějakou dobu zůstali sedět bez hnutí. Carlova ruka se zahřála, barva půlměsíčku na jeho nehtu přešla z namodralé v růžovou. Carl hladil Floydovo stehno a všechna místa, jichž se dotkl, sálala žárem. Chlapci seděli se zkříženýma nohama s koleny vedle sebe, hlasitě dýchali a chvěli se po celém těle.

Dveře do pokoje se otevřely. Blížící se kroky chlapci předtím neslyšeli. Jak to, že je neslyšeli?! Carlova matka se podívala z jednoho chlapce na druhého a pak zase z druhého na prvního. Pomalu jí docházelo, čeho se stala svědkem, a její tvář se křivila a křivila, až se podobala ne tváři, ale ztělesněnému vzteku. Floyd seskočil z postele, ale žena mu zastoupila cestu. Nikdo na něj dosud nepohlédl s takovým odporem. Nikdy neprovedl nic tak strašného, aby to z něj učinilo méně než lidskou bytost. „Vypadni, vypadni odtud!“ řvala Carlova matka, jenže rány a facky, které kolem sebe rozdávala, nejdřív znemožňovaly Floydovi odejít. Pak se rozběhl ze schodů k východu, kde rychle hledal na věšáku svůj kabát. Carlova matka nahoře znovu a znovu bila syna a rány se ozývaly prázdným domem.

Nyní Floyd běžel vylidňující se ulicí, jako by bylo možné utéct před vzpomínkou na Carlův výprask a na zděšení zračící se v jeho tváři. Srdce mu bušilo a nohy měl jako z vosku. Uprostřed bloku se z otevřených dveří rozlévalo na chodník žluté světlo. Ve dveřích stála žena v bavlněných domácích šatech a ovívala se. Světlo Floyda vábilo blíž a blíž stejně jako máslová vůně pečeného chleba. Jiná žena tam uvnitř na dlouhém stole hnětla těsto, paže až po lokty obalené v mouce. Těsto bylo i všude kolem ní, kynulo na chlebových ošatkách a přetékalo z formiček na muffiny. Žena ve dveřích přimhouřila oči a řekla: „Tady kořalku neprodáváme.“ Na protějším chodníku se motalo několik opozdilců ze slavnostního průvodu.

Žena, která hnětla těsto, udělala několik kroků směrem ven. Ty dívky jsou sestry, pomyslel si Floyd, a ještě jim není ani dvacet. „To je fakt,“ řekla ta druhá. „Tady nemáme nic než housky.“

„Já…“ Floyd nevěděl, jak jim říci, že chtěl jen vejít do toho zlatavého světla a čichat vůni pečeného chleba, že vypadají jako hodné dívky a on by se někde potřeboval na chvilku schovat. „Nemáte tady telefon?“ zeptal se. Sáhl do kapsy pro kapesník, ale žádný nenašel, a tak si otřel slzy hřbetem ruky. „Když mě necháte zavolat, zaplatím dolar,“ řekl. Vytáhl peněženku a podržel před dívkami pomačkanou dolarovou bankovku. „Dva dolary za telefon a jednu housku.“

Sestry na sebe pohlédly. Ta, která předtím hnětla těsto, pokrčila rameny a druhá řekla: „Pojďte za mnou.“ Provedla ho dvoukřídlými dveřmi do malé pekárny s jasně žlutými stěnami a vázou levandule na pultu a ukázala na telefon na zdi. Mezitím co Floyd čekal, až ho operátorka spojí, položila dívka na pult tři horké housky. Než jí mohl poděkovat, byla pryč.

Neslyšel zvonění, jen tiché praskání a operátorku, která ho žádala, aby ještě počkal. Zakousl se do housky a opět začal plakat. Ozvalo se cvaknutí a na druhém konci zazněl slabý hlas.

„Mami,“ řekl Floyd. „Mami?“

„Floyde?“ řekla Hattie.

„Snad jsem tě… Asi jsem tě vzbudil.“ Doufal, že praskání na lince maskuje jeho pláč.

„Jsi to ty, Floyde? Co se děje? Jsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku, mami. Jsem v pořádku. Chtěl jsem jen… Už jsem ti dlouho nevolal.“

„Nikdy jsi mi nevolal,“ řekla Hattie tónem, který by se u někoho jiného dal chápat jako vyčítavý, ovšem v jejím případě se jednalo o prosté konstatování skutečnosti. „Stalo se ti něco?“

„Ne, mami, nic se mi nestalo. Chci tě jen pozdravit. Asi za dva týdny se vrátím.“

„Máš tady nějaký dopis od toho sdružení barevných muzikantů,“ řekla Hattie.

„Za dva týdny, mami.“

„Slyšela jsem tě.“ Vzdychla. „Seš celej?“

„Jo, jsem v pořádku.“

„Lidi, co jsou v pořádku, nevolají uprostřed noci.“ Telefonní linka tiše bzučela.

„Tak já už asi zavěsím. Chtěl jsem tě jen pozdravit. Myslím… Jak se ti vede?“

„Je to dobrý, Floyde. Jako vždycky.“

„Táta? Jak se má táta?“

„Taky se má dobře. Všichni se mají dobře. Floyde, co se děje?“

„Tak já už půjdu, mami. Vím, že je pozdě. Myslel jsem si… Říkal jsem si, že možná sedíš dole v obýváku jako obvykle.“

„Sedím.“

„Takže jsem tě nevzbudil?“

„Ne, nevzbudil.“

„Aha, no tak já už půjdu.“

„Tak jo.“

„Mami?“

„Ano?“

„Pamatuješ se na Carla? Co se s ním stalo?“

Než Hattie odpověděla, dlouhou chvíli mlčela. „Nevím, co s ním je. Ta rodina se odstěhovala.“

„A myslíš, že je Carl v pořádku? Neslyšela jsi nikdy, že by se mu něco stalo, viď?“

„Nevím, nemám ponětí. Proč se mě na toho chlapce ptáš, Floyde?“

„Jen tak, prostě jsem si na něj vzpomněl. Rád jsem tě slyšel, mami. Brzy se uvidíme.“

„Sbohem, Floyde.“

„Brzy na viděnou!“

Sluchátko ztichlo. Floyd ho položil zpátky do vidlice, a než snědl všechny housky, dlouho je očichával. Dal na pult další dolar a vyšel předními dveřmi.

FLOYDŮV KONCERT ZAČAL přesně v deset hodin následujícího večera, tedy dříve, než začali být opilci příliš hluční a všechny slušné ženy odešly domů. Bylo dobré mít v publiku ženy. Čím víc jich přišlo, tím méně hrozilo, že se strhne rvačka. Floyd vyšel na jeviště s trubkou v ruce. Bylo plno. Nedávno se dozvěděl, že Cleota je jediný hudební klub ve třech okresech, do kterého smějí barevní.

U diváků vždy vnímal tíhu očekávání a únavu, a přesto věděl, že jejich situaci nikdy nebude schopen zcela pochopit. Kdykoliv Hattie mluvila o Georgii, říkala „tam dole“ — nedokázala nazvat tenhle stát jeho jménem. Floyd neměl tušení, co se jí tady stalo. Hattie a August byli uprchlíci z jihu. Vše, co o tom Floyd věděl, si vykládal jako jejich strach, nostalgii a vztek. Často se stávalo, že do domů na Wayne Street pronikly z jihu zprávy o lynčování nebo vraždícím bílém davu a zanechávaly obyvatele jejich bloku tiché a pokorné, vděčné za azyl na severu. Floyd teď pozoroval publikum a pocítil neomluvitelný nedostatek vlastních zkušeností, což ho rozčílilo, ale vzápětí se zase uklidnil. Těmhle lidem něco dluží, tím si byl jist. Hudba představovala jediný způsob, jak splynout s proudem jejich zkušeností. Byla v tom určitá povýšenost, ale Floyd nevěděl, jak jinak se k tomu postavit.

Pohladil ozvučník své trubky. Pro štěstí a k poctě skladbám, které bude hrát. Klub Cleota byl příliš chudý, takže si tu ani nedopřáli pořádné osvětlení; majitel naopak vzadu zhasl několik žárovek. Floyd do publika přesto viděl. Pianista hrál a bubeník poklepával na bubínek zatím jen zlehka, aby se publikum naladilo. Darla na sobě měla krvavě rudé šaty. Floyd ji od předešlého večera neviděl. Čekal. Lafayette v klubu nebyl. Pianista už začínal být netrpělivý z prodlužované předehry. Floyd si namlouval, že nečeká na příchod mladíka. Přesto zvedl trubku ke rtům až o pár okamžiků později, poté co Lafayette vklouzl mezi posluchače.

Pianista teď hrál ostošest a bubeník jezdil metličkou po činelech. Dav posluchačů se naklonil dopředu. Floydova trubka se zaleskla ve světle. Spustil „Round Midnight“. Chlapík v přední řadě zvolal: „Zatraceně!“ Floyd zahrál staccato, potom nechal zvuk zvolna plynout. Byl řezavý a kvílivý. Ptal se lidí na jejich trápení a obloukem jim je zase vracel. Floyd mu ustoupil z cesty a nechal trubku, aby ho odnesla až na okraj sebe sama. Nebylo nic, co by trubka nedokázala sdělit. „Tohle teda svět neviděl!“ zakřičel muž zepředu.

Během panujícího nadšení se v hledišti strhla mela. Floyd pohlédl přes ozvučník své trubky a uviděl chlapa jako horu, který se uprostřed toho pozdvižení opile pohupoval na patách. Tlustou paží silně strčil do Lafayetta. Mladík zavrávoral, ale neupadl. Rychle se zase narovnal a vykročil směrem k muži, zaťaté pěsti připravené k útoku. Pianista přestal hrát, stejně tak bubeník. Jen trubka nadále vyluzovala jeden nekonečný tón a Floydovi se začala svírat hruď.

Opilý muž se ohnal a minul, ale mocné máchnutí naprázdno ho vyvedlo z rovnováhy. Lafayette byl vmžiku na něm a zasypával ho ranami, jednou do břicha, podruhé do krku. Pokračoval by dál, kdyby ho z obou stran nepopadli dva chlapi a nezkroutili mu paže za zády. Tlusťoch se předkláněl a snažil se popadnout dech. Ukazoval na Lafayetta a pokoušel se něco říci. Muži, kteří zakročili, strkali Lafayetta směrem k východu.

Rozhodli se, že vyhodí nikoliv tlusťocha, nýbrž Lafayetta. Nikdo neprotestoval. Floyd držel trubku u boku. Když Lafayetta vyváděli, někteří lidé se mu pošklebovali. Většina sice nedělala nic, ale soucit hledal Floyd na jejich tvářích marně. A i kdyby to bylo ještě horší, kdyby ten tlustý chlap zmlátil Lafayetta do krve, nikdo by se za něj nepostavil. V tomhle městě — ale i v New Orleansu nebo kdekoliv jinde, kam by odjeli — Lafayette byl a vždycky bude ten hnusný, ten, koho nikdo netoleruje.

Mladík se svým věznitelům na okamžik vykroutil, což mu stačilo k tomu, aby se otočil a upřel na Floyda ten tvrdý pohled, kterým ho obdařil už předchozí noci. Floyd málem seskočil z pódia. Nejraději by se rázně prodral davem a mlátil do těch chlapů trubkou, dokud by Lafayetta nepustili. Přistoupil na okraj jeviště. Lafayette se u dveří strkal s těmi dvěma. Publikum, které už o potyčku ztratilo zájem, s očekáváním hledělo na Floyda. A tak Floyd kývl na pianistu a opět zvedl trubku ke rtům.

Diváci ho milovali. Hrál tři přídavky. Kapela, která přišla na jeviště po něm, ho přizvala ke svým posledním písním. Když koncert skončil, ten muž v přední řadě, jenž předtím výskal a křičel jako na lesy, si nenechal ujít příležitost a koupil Floydovi whisky a potom ještě další dvě. Darla také přišla k baru, ale brzy ji někdo odvedl na taneční parket. Floydovi se z whisky udělalo nanic. Nepřestával sledovat dveře. Jeho hlučný hostitel řekl: „Během tý vaší písničky se strhla pěkná mela. Ten kluk by měl vědět, že tady nemá co dělat.“

Floyd seděl na barové stoličce obklopen obdivovateli. Zničehonic na něj dolehla tíseň z vlastní zbabělosti i zlomeného srdce. Do očí se mu draly slzy, ale opanoval se a dopil whisky. Muži shromáždění u baru ho poplácali po zádech a objednali další pití. „Ty malý skleničky, co se dobře drží!“ řekl ten hlučný muž. Floyd se teď zasmál hlasitěji než ostatní a hodil do sebe čtyři panáky — tak rychle za sebou, že je barman sotva zvládal nalévat. Nato se Floyd svezl z barové stoličky a vypotácel se ven. Jeho příznivci si zřejmě mysleli, že šel zvracet.

Floyd se ukryl ve výklenku domovního vchodu vzdáleného několik metrů od Cleoty. Bylo už pozdě a ulice dávno ztichla. Muži z klubu vyšli také a hledali ho, jejich volání překrývalo zvuk jeho vzlyků. Nevěděl, kde Lafayette bydlí. Neznal jeho příjmení a netušil, kde pracuje. Floyd se předklonil a ruce si položil na kolena, aby se mu lépe udržovala rovnováha. Noc byla chladnější než ta předešlá a větřík ho uklidňoval. Lafayette se zmínil o tom, že dům jeho matky stojí na kraji města. To není moc přesná informace, ale město je malé. Floyd by mohl Lafayetta najít a požádat ho o odpuštění; mohli by spolu odjet ještě dnes v noci, tak jak si to představoval. Floyd předtím zaparkoval své auto v jedné z bočních ulic, ale teď si nevzpomínal ve které. Vydal se tedy na roh ulice.

„Kam ten spěch?!“ zvolal nějaký muž s láhví v ruce. Přešel ulici směrem k Floydovi. „Kde hoří, povídám.“ Prohlédl si Floyda od hlavy k patě. „Ty toho kluka znáš?“ zeptal se.

Floyd šel dál.

„Nemáš čas mluvit? Tam, kam máš namířeno, asi dost spěcháš…“

Kroky za Floydem zrychlily.

„Viděl jsem, jak na tebe ten kluk čuměl. Jdeš za ním?“

Floyd se otočil. Muž držel láhev za hrdlo.

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Nevíš, o čem mluvím? Ty máš teda žaludek. Mluvím o tvým kámošovi.“

„Neznám ho.“

Floyd zaťal pěsti a připravil se k boji. V tom okamžiku se z protější strany ulice ozval ženský hlas: „Same! Pojď sem honem! Jim nás sveze náklaďákem!“ Muž si Floyda ještě jednou změřil a šel pryč.

Floyd svěsil hlavu a cítil se jako spráskaný pes. Říkal si, že se zachoval správně — určitě by nebylo bezpečné přiznat, že Lafayetta zná. Vzešla by z toho jen rvačka, která by oddálila hledání. Zašel za roh a opřel se o zeď, aby popadl dech. Vzpomněl si, že jeho auto je hned u zatáčky z hlavní silnice. K čertu s těmihle lidmi, k čertu s nimi! Musí jednat. Udělá to. Nevěděl, co přesně se stane, ale udělá to, co je správné. Rozběhl se k autu a zaznamenal přitom náznak úsvitu, nepatrný nádech růžové barvy na horizontu.

„Hej! Jsi to ty, Floyde?“

Uprostřed ulice stála Darla.

„Je tady dost bláznů, co?“ řekla a vykročila jeho směrem. „Máš cigaretu?“

Floyd zavrtěl hlavou.

„V celým městě nikdo nemá ani jedinou cigaretu a obchod je zavřenej. Je to fakt dost divný město.“ Darla se přehrabovala v kabelce. „Vždycky u sebe mívám jednu pro případ nouze. Určitě nemáš?“

„Určitě.“

Darla naklonila hlavu a pár vteřin si Floyda prohlížela.

„Není tohle tvoje auto?“ zeptala se.

„Jo, asi jo.“

„Bereš roha?“ uchechtla se Darla.

„Ne, jdu se jenom projít.“

„Fakt, jo?“ Přistoupila blíž. „Nechceš se zašít na zadní sedadlo?“

Floyd vrazil ruce do kapes a pohlédl na špičky svých bot.

„Hm, nechceš. Zajímalo by mě, jestli jsi vůbec někdy chtěl.“ Odmlčela se. „Možná je v autě cigareta?“ Šla k autu a nahlédla dovnitř. „Už je mi jasný, proč jezdíš každý dva tři dny z místa na místo.“

Floyd měl chuť jí jednu vrazit.

„Včera večer jsem tě viděla, jak jdeš s tím klukem do lesa,“ řekla. „Proto máš teď tak naspěch?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ odpověděl Floyd.

„Viděla jsem tě.“

„To jsem nebyl já.“

„Mně je to jedno. Je to teda pěknej hnus, ale mně je to ukradený.“

„To jsem nebyl já.“

„Nic novýho pod sluncem. Měl by sis dávat bacha. Sám jsi viděl, co udělali s tím klukem.“

„Neznám ho.“

„Ale no tak, Floyde.“

„Neviděla jsi mě.“

Darla se předklonila a vzala za kliku auta. „Máš klíče?“ zeptala se.

Floyd ucítil pach své zbabělosti. Uvnitř byl celý prohnilý. Kdyby v tom okamžiku uviděl Lafayetta na ulici, nebyl by schopen pohlédnout mu do očí. Odemkl dveře auta a sedl si za volant. Ruku si položil na stehno, aby zmírnil cukání ve svalu. Darla se usadila na vedlejší sedadlo. Vypadni, chtělo se mu říct. Prohledávala přihrádku, jestli v ní nejsou cigarety, a když žádné nenašla, chtěla z auta vystoupit. Floyd ji však chytil za ruku a vtáhl ji zpátky na sedadlo. „Když teď odjedeme, stihnu další kšeft. Dvě stě mil.“

„Asi si myslíš, že jsem padlá na hlavu,“ odpověděla Darla. Vyprostila ruku z jeho sevření a vystoupila. Udělala pár kroků, ale ještě se otočila a tiše řekla: „Jestli chceš jet takhle daleko, měl by ses dát trochu do kupy.“

Floyd sledoval, jak Darla odchází ulicí na svých sešlapaných podpatcích. Vyšlo slunce a vypadalo jako rozzlobená oranžová koule. Mohla by to být další země, úplně stejná jako tahle, ale celá v plamenech. Část oblohy byla ještě tmavá a vrstvily se na ní purpurové mraky. Floyd otočil klíčkem v zapalování. Měl bych se oběsit jako Jidáš, pomyslel si.

Six

1950

HLAVNÍ STAN byl menší, než si Six představoval. Dovnitř ještě nepřišlo ani třicet lidí a už tam bylo těsno. Six seděl se dvěma dalšími muži na skládacích židlích před otevřeným stanem, skrze nějž dohlédl přes hlavy shromážděných lidí až na dvorek. Na stromy dopadal vytrvalý déšť. Zelené listy se chvěly na větvích. Předtím vešla nějaká rodina, spatřila Sixe za kazatelnou a zase se vzdálila. Odešli kvůli němu, protože mu bylo jen patnáct let, pocházel ze severu a nikdo o něm nikdy neslyšel. Lidé neznali ani ostatní kazatele, kteří s ním teď seděli, ale ti byli středního věku a vypadali na to, co dělají. Když se s nimi Six toho dne seznámil, oslovovali ho „zelenáči“. Zvedali mu bradu a vtipkovali, že mu po ní ještě teče mléko. Širokýma rukama ho hladili po hlavě. Na oholeném strništi Six cítil jejich dlaně, suché nebo vlhké, pevné nebo roztřesené. Jejich laskavý a žertovný tón v něm nebudil důvěru.

Sixův stan byl ten méně osvětlený. To mu vyhovovalo. Bude kázat a lidé, kteří ho sem přivezli, uvidí, že udělali chybu. Pošlou ho zpátky domů do Filadelfie.

V jiném, větším stanu, který stál několik desítek metrů od nich, šustily stránky kancionálů a někdo hrál na klavír. Shromáždění už začalo zpívat. Sixovo publikum vypadalo oproti tamtomu znaveně. Lidé v něm byli příliš unavení, než aby ocenili dobré kázání, příliš vyčerpaní, než aby se v nich daly vzbudit nějaké city.

Six se pohledem vrátil ke stromům. Stála pod nimi žena ve světle žlutých šatech a byla promáčená až na kůži. Sukně se jí lepila na stehna a živůtek jí obepínal ňadra. Six si pomyslel, proč si nevzala deštník. Všiml si, že ho nemá většina lidí. Zvláštní. Vstupovali do stanu a setřásali ze sebe kapky vody. Jistě je to projev jejich vesnické zaostalosti. Six si vybavil svou matku Hattie, jak vychází zadními dveřmi s deštníkem nad hlavou. Dva dlouhé kroky a byla v polovině uličky. Hattie chodí, jako když se řítí vlak, říkával August. Doma Six vždycky věděl, kde se jeho matka právě pohybuje, do které místnosti brzy vtrhne. Byl příliš často doma. Hattie se nelíbilo, že je taková domácí bačkora; myslela si, že by měl být venku se svými bratry. Aby se vyhnul její nevoli, ukrýval se v zákoutích domu a většinu času trávil ve svém pokoji, který sdílel s Franklinem a Billupsem. Jeho oblíbenou skrýší byl výklenek pod schody, i když se do něj pořádně nevešel a musel se v něm stočit do klubíčka s koleny pod bradou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvanáct kmenů Hattiiných.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.