MARC PASTOR

ZLÁ ŽENA

BRNO 2014

Marc Pastor

La mala dona

Translated from Catalan by Olga Čtvrtníčková and David Utrera Domínguez

Copyright © Marc Pastor, 2008

Czech edition is published by arrangement with The Ella Sher Literary Agency working in conjunction with Agentia literara Livia Stoia

Translation © Olga Čtvrtníčková, David Utrera Domínguez, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-316-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-317-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-318-1 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-319-8 (Formát MobiPocket)

Obsah

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Ediční poznámka

Pro Evu, Míriam a mé rodiče, kteří jsou stále se mnou

Nechť je má smrt lepším zrozením!

JOAN MARAGALL

Duchovní zpěv

„A o co jsme se vsadili?“

„O život.“

CLINT EASTWOOD

Pro pár dolarů navíc

Sanguinem universae carnis non comedetis,

quia anima omnis carnis sanguis eius est;

et, quicumque comederit illum, interibit.

LEVITICUS 17,14

Rozhraní mezi životem a smrtí bývá neznatelné, matné.

EDGAR ALLAN POE

Předčasný pohřeb

I

Teď jsem hlas ve tvé hlavě. Nebo litanie odříkávaná u postele milovaným člověkem nebo spolubydlící, který neumí číst potichu, nebo vzpomínka vyvolaná nějakou vůní. Jsem muž, jsem žena, jsem vítr i papír; obchodní cestující, lovec i chůva (král ironie); ten, kdo ti prostírá stůl a kdo s tebou sdílí lože, kdo tě bije a kdo ti naslouchá; nápoj, který ti spálí krk, déšť, který tě zmáčí na kost, odraz noci v okně i hladový dětský pláč.

Jsem vším a mohu být všude. I když se chovám spíš jako muž (pokud je ovšem slovo chovat se vůbec to pravé), lidé o mně často mluví jako o ženě. Někdy mi říkají Dáma s kosou, podruhé Zubatá, jindy zas Neúprosná (tohle jméno se mi líbí asi nejvíc; je z Tisíce a jedné noci a připadá mi docela poetické). Má to ovšem poměrně logické vysvětlení. Ženy jsou základem lidského druhu, prvopočátek všeho. Dáváte život. Představujete pravý opak toho, co jsem já. Stojíte na opačném konci provazu. Nemohu říct, že vás nenávidím (nemám city, znám pouze zvědavost), ale také nemohu říct, že jsem jako vy. Jsem spíš muž: jsem ničitel. Muži dokážou jenom hubit, bořit: ovládat a zabíjet. Mohli byste namítnout, že bez mužů by nebylo dětí. Žvásty. Muž nerodí. Jen souloží se samicí a zanechá po sobě sémě, svou zničující stopu. Svým způsobem ji zabije a ona se obětuje, aby se zrodil nový život. Ženy budou pořád rodit a starat se o to, aby život nezanikl a pokračoval dál. A proto vám chci vyprávět příběh Enriquety Martíové. Protože byla jiná než ostatní ženy.

Takže zapomeňte na kosu, lebky, kostlivce a tmavá roucha; zapomeňte na středověké výjevy prázdných očních důlků a ohlodané kůže, na hustou mlhu, úpění, řetězy, zlověstný smích a přízračná zjevení. Já nejezdím s vozíkem plným mrtvol, nejsem Nejvyšší soudce ani kat s kápí… i když tím vším být mohu. To všechno jste vy s tou svou přebujelou fantazií, nočními můrami a strachem.

Já nejsem konec cesty: jsem ta cesta.

Ale dost už řečnění o mně. Nestojí to za to a nikam to nevede. Začněme už konečně s příběhem, který vám chci vyprávět.

Ti, kteří tomu nerozumí, říkají, že první lopata jde vždycky nejvíc ztuha.

Hnusná huba strne a nastraží uši jako lovecký pes. Pach vlhké půdy, pach potu Jednovokýho, pach soli v mořském vánku. Ruce zaťaté do rukojeti, vypoulené oči, kulaté jako měsíc, který ozařuje polorozpadlý hřbitov.

Vyleká je noční výkřik racka. Co to bylo? Nííc, jenom pitomej pták.

Vedle Hnusné huby kope Jednovokej — vysoký, urostlý, o pravé oko ho připravila kulka z pouličních nepokojů během Tragického týdne, bezzubý úsměv a tělo plné krvavých boláků. Nahoře na Montjuïcu spolu pro mrtvoly nebyli už od léta. Teď přijeli s vozíkem Jednovokýho, který přes den rozváží maso z jatek a prodává ho ve městě; nejdřív přehodili přes bránu lopaty a pak ji přeskočili. I malé světýlko z petrolejky by bylo tady nahoře odevšad vidět, takže ji zapálí až ve stínu hřbitovních soch. Nerad bych, aby mě tu chyt hlídač nebo policajt, to by mi nakonec mohli taky říkat Slepej.

„Co s nima ten doktor dělá, s těma mrtvolama?“

„A co je nám po tom?“

„Platí nám těžký prachy za materiál, co by si klidně moh vzít ze špitálu.“

„Prosim tě, co ty víš vo medicíně? Tak dej pokoj — každej ať si hledí svýho. Doktor těch svejch doktorskejch věciček a my svejch pytlů.“

Díra se prohlubuje. Zlodějíčci kopou čím dál rychleji a už jsou skoro u rakve.

„Jenže toho nikdy nezabásnou. Je to felčar. Ale s náma malejma grázlíkama se nikdo mazlit nebude.“

„Drž zobák, Hnusná hubo, a nesejčkuj. Jestli von pude do kriminálu, nebo ne, tim si nelam hlavu. Starej se vo to, aby policajti nestrčili do basy tebe. Dělej, dej sem víno, už jsem mokrej jak myš.“

Hnusná huba vytáhne z pytle kožený měch s vínem a podá ho Jednovokýmu. Když mu ho pak Jednovokej vrátí, také se napije. Protřelejší mají přednost. Jeho kumpán toho má za sebou mnohem víc než on. Vždyť Hnusná huba je vlastně ještě kluk, holátko, které se právě vylíhlo ze skořápky, sirotek, co bez peněz, bez matky, bez otce i bez Boha živoří v boudě s holuby na střeše v ulici Lluna. K jídlu se dostane, když něco najde nebo když si něco ukradne, což většinou bývá tentýž den. Jedinou společnost mu dělá starý slepý soused, který učí děti hrát na kytaru, dospělým vyrábí pomády a masti a prohlašuje, že umí vyléčit všechny nemoci světa, i když už léta nevidí a v hlavě to nemá v pořádku. Jmenuje se León Domènech a nikdy si nestěžuje. Ani když mu chybí holub na střeše. A pročpak ti říkají Hnusná huba, chlapče? zeptal se jednoho dne. Zaschlou krev na zubech a špinavé peří ve vlasech neviděl.

Pohni, dělej, ať už to máme hotový. Za chvíli bude světlo.

V dlouhém tichu se jako nádeníci urputně soustředí na kopání. Dutý náraz napovídá, že se dostali ke dřevu. Očistí povrch rakve od hlíny a hledají hřebíky. Dva vytáhne Hnusná huba nehty. Z prstů mu teče krev. Jednovokej zasune konec lopaty do škvíry pod víko a opře se o ni. Prásk, vylétnou třísky, víko se pootevře. Hnusná huba kryt vzrušeně otevírá. Zděšeně vykřikne.

„Do hajzlu,“ zamumlá Jednovokej.

„Určitě jsme měli vzít tohodle?“

„Jasně,“ rozkládá papírek, který měl v kapse. „Koukni se sám.“

„Neumím číst.“

„To je mapa…“

Hnusná huba, rozkročený nad bezhlavou mrtvolou, pronese:

„Ať je to kdo chce, tendle teda na horečku určitě nezkapal.“

Jednovokej vyleze z díry a bradou se opře o rukojeť lopaty. Zavře oči. Přemýšlí.

„Todle doktor chtít nebude.“

Hnusná huba zvedne mrtvolu za paže a posadí ji.

„To je teda šampión v těžký váze.“

Jednovokej nemá náladu na vtipkování.

„Dyť ani neni čerstvej, ježišmarja, kolik je tady červů!“ Pozvedne lampu blíž k Hnusné hubě a ten si všimne, že mu červi lezou po rukách a padají mu na kalhoty. Několik mu jich vleze i do bot. Podívá se mrtvole na krk. Je tam víc života, než čekal. Šátrá v rakvi, hledá hlavu.

„Je to ženská, nebo chlap?“

„Snad si ji nechceš nechat?“

„Dybych ji dobře vyčistil…“

„Je to chlap.“

„Jo tak to ne. Buzerant nejsem.“

Ticho. Racek se přiblíží až k nim a upřeně se na ně dívá, jako by říkal: Jestli ho nechcete, stačí říct.

„Možná by ho chtěla Pani.“

Hnusná huba se vyděšeně otočí. Při pohledu na Jednovokýho, jak s lampou a lopatou klečí v hrobě a mluví o ní, mu přeběhne mráz po zádech.

„Pani?“

„Dej sem cennosti a už ho konečně vytáhnem.“

S bezhlavým tělem v pytli míří k bráně. Hrob zůstal otevřený, uvnitř racek sbírá zbytky.

„Já nemám Pani rád,“ odváží se nakonec říct Hnusná huba.

„Nech si ty kecy, chlapečku.“

„Nelíbí se mi. Víš, co se vo ní řiká.“

Jednovokej pootočí hlavu a podívá se na něj. Chudák kluk. Na vozíku mu pak podá mosazný křížek, který našel v kapse mrtvoly.

„Jestli sis dal na večeři česnek, tak se nemáš čeho bát,“ hlasitě se rozesměje.

„Giselle, jsi ta nejlepší francouzská coura ze všech francouzských cour narozených v Barceloně.“

Moisès Corvo sedí na okraji postele. Dávno zaschlé skvrny, které na zmuchlaném prostěradle zanechali předešlí klienti, plní vzduch pokoje těžkým pachem sexu. Ona leží na posteli nahá, schoulená do klubíčka, na zádech škrábance a na vnitřní straně stehen dvě modřiny. Vlasy má rozhozené na polštáři a pozorně, bez emocí se dívá na Moisèse. Když je s ním, strach, který mívá v očích po noci strávené s kýmkoli, kdo jí může zaplatit večeři, je najednou ten tam. Moisès Corvo se k ní chová hezky. Tak hezky, jak jen to tenhle obrovský chlap dokáže. Měří dva metry, je silný jako dub, hlas má jako hrom a ruce dlouhé jak opice. Když se obléká, Giselle ho pohladí po zádech. Kalhoty už má na sobě, ale šle mu ještě visí po stranách. Košile vypadá v jeho sukovité ruce jako kapesník. Otočí se a usměje, nejdřív ústy a pak i pomněnkovýma očima. Tvář jako z obrazu od El Greca, rozcuchané vlasy, ostře tvarované obočí, orlí nos i výrazný spodní ret. Jsi úplně jak náš král, říkává mu doma manželka. A on nikdy neví, jestli má na mysli fyzickou podobu, anebo zálibu v děvčatech, pokud možno co nejodhalenějších a nejnáruživějších.

„Přijdeš zítra?“

„Co já vím. Třeba budu zítra po smrti.“

„Prosím tě, nemluv tak.“

„Tak se mě neptej na takové ptákoviny.“

„Mám strach, Moisèsi. Ráda bych tě tady měla častějc.“

„Z čeho máš strach? Zase z toho neřáda, z toho…“ Moisès si nemůže vzpomenout na jeho jméno. Vzpomíná si jenom na praskání lámajících se žeber v uličce Arc del Teatre.

„Ne. Mám strach z tý příšery.“

„Příšery?“ ptá se Moisès a bezděky si sáhne do rozkroku.

„Venku o tom všichni mluví. Ztrácí se děti. Bojím se o malýho.“

„Žádné dítě se neztratilo, Giselle. To jsou jenom řeči starých bab, co už mají po krk uřvaných harantů.“

„Malá od Dority.“

„Kdo?“ Moisès, teď už oblečený, si vestoje a s cigaretou v ústech čistí boty.

„Dorita. Má — měla čtyřletou holčičku. Už dva týdny o ní nic neví.“

„Tu malou jsem v životě neviděl.“

„Protože ji neukazuje! Myslíš, že my kurvy šlapem na ulici a srdceryvně přitom ukazujem svoje děcka?“

Giselle je nervózní. Vstane a přehodí si přes sebe župan. Je starý a rozežraný od molů.

„Neřvi na mě.“ Moisès zamíří ke dveřím. Má dost potíží s manželkou, nepotřebuje se hádat ještě s děvkou.

„Nechoď!“

„A co mám jako dělat? Zůstat tady celou noc a čekat na nějaké strašidlo?“

„Nic víc po tobě nechci. Jenom abys mi dal pozor na malýho.“

„Měj se,“ spěšně si přehodí přes ramena kabát a vyjde z pokoje.

Je v horním patře krčmy zvané Šachta na ulici Caçadors. S předstíranou důstojností schází dolů po schodech, o nichž všichni dobře vědí, kam vedou, a prodírá si cestu k barovému pultu. Je tu tolik kouře, že si člověk připadá jako na nádraží. Přispěchá Lolo, malý, plešatý, s unylýma rybíma očima a umaštěnou košilí.

„Jednu anýzovku.“

„Tos neměl nahoře dost?“

„Potřebuju spláchnout tu tvoji chuť… děláš to s ní až moc často.“

„To je čistě obchodní vztah,“ směje se Lolo a otočí se k dalšímu zákazníkovi.

Moisès Corvo vypije celou skleničku naráz. Je osm večer, příliš brzy na to, aby šel do práce, a příliš pozdě, aby se ukázal doma. Na ulici Balmes to má moc daleko. Když chvilku počká, určitě potká nějakou spřátelenou duši, jsou to všechno známé tváře, ale je lepší nedívat se jim do očí a nezavdat tak příčinu k nežádoucí konverzaci. Za pět minut schází ze schodů Giselle a jde za Lolem, schoulená, jako by spolkla všechen stud za to, co předvádí tam nahoře. Vymění si pár pohledů, Giselle mu předá peníze, Lolo jí pošle vzdušný polibek a ona rychle odchází. Narazí na Martíneze, ten ji přejede pohledem, objedná si výtečné zteplalé pivo a pak se dá do řeči s Ortegou, který je už tak nalitý, že je mu jedno, že jeho manželka je zatím doma s Julim, jemuž říkají Ten, co má tři koule. S Miquelem, který si teď u stolu v koutě dává suchý chleba s ještě sušším salámem, Ortega dnes vykradl pár anglických lodí kotvících v přístavu. Jinými slovy každodenní rutina.

„Lolo!“ zakřičí Moisès přes hukot hlasů. Hospodský je hned u něj.

„Ještě jednu?“ Lolo už se chystá plivnout do sklenice, aby ji před opětovným naplněním vyčistil.

„Ne, ne. Jen jeden dotaz.“ Lolo se k němu nakloní a zpozorní. „Slyšels něco o nějaké příšeře, co unáší děcka?“

Lolo polkne.

„Giselle už ti o tom říkala, co?“

„Tak slyšels něco, nebo ne?“

Lolo váhá a dívá se okolo sebe. Kdokoli je může slyšet. Co se dá dělat.

„Jo. Holky jsou dost nervózní. Říkaj, že už zmizlo ňákejch osum děcek. Ale protože jsou… však víš, protože jsou to, co jsou, nic nenahlásily.“

„Jsou to šlapky. A šlapky policajti chtějí, jen když jim to vyhovuje.“

„Přesně tak.“

„Znáš nějakou, které…“

„Jo, Doritu.“

„A ještě nějakou?“

„Àngels.“

„Myslíš Špindíru?“

„Ty znáš ňákou jinou Àngels? Josefínka se vypařila před dvěma tejdnama. Božátko malý — teprv dva roky měla. Àngels od tý doby nevyšla z baráku.“

„A jak se to stalo?“

„Těžko říct. Buďto ji u někoho nechala, když byla zlitá, nebo se jí ztratila na trhu, nebo co já vím.“

Vedle Moisèse se o barový pult oběma rukama opře muž s pěstěným knírem.

„Lolo, chci to samé, co má tady tenhle mizera.“

„Já jsem věděl, že se brzo ukážeš, Malsano,“ řekne Moisès a ani se na něj nepodívá.

„Myslíš anýzovku, nebo blbou náladu?“ ptá se Lolo.

„Copak to v téhle putyce není totéž?“

Lolo poodejde a přemýšlí, jestli v tom náhodou není kus pravdy.

„Máme práci, Sherlocku.“

„Malsano, ještě jednou mi řekneš Sherlocku a udělám ti novou vizáž.“

„Klídek, klídek…“ Juan Malsano zvedne ruku na znamení smíru a druhou si odhrne sako, aby ukázal revolver. „Uklidni se, tady je šest proti jednomu.“

Nepozorovaně se blížím k Jednovokýmu, jdu si pro jeho duši. Neví, že už ho skoro mám. Dívám se, jak se schovává v uličce Mendizábal a čeká na konec představení. Ona má ráda operu a peníze. Postavy, které předstírají, že jsou někým jiným, okázalé kostýmy, velké vášně, lidskou tragédii a bídu. Falešný svět, kde je vše jen zdání, převlek a rituál, daleko od reality. Svět masek. On se alespoň za sebe nestydí, nemá potřebu předstírat, že je někým jiným. Není o nic horší než celá tahle chátra, která teď po představení začne cinkat šperky. Domýšlivá hudba linoucí se i přilehlými ulicemi už dohrála. Za chvíli, až si všichni navzájem řeknou, co si nemyslí, až si milenky domluví na později dostaveníčka s veleváženými obchodníky někde v bytečku v Eixample, začne přehlídka. Jednovokej se schoval do boční uličky, protože na Ramble je příliš mnoho žebráků. Strážníci budou mít plné ruce práce s jejich odháněním, aby mohlo projet auto pana Sostrese, budoucího barcelonského starosty (i když lerrouxisté a regionalisté vyšli z listopadových voleb nerozhodně a starostou bude jmenován až koncem prosince), a v téhle smradlavé uličce za Operou si nikdo Jednovokýho nevšimne. Nikdo kromě mě. Ale on mě nevidí ani neslyší, protože teď jsem jen stínem číhajícím na jeho duši. Nejde mu do hlavy, co ti barcelonští zazobanci na nějakém tom Vágnerovi mají. Kolikrát už se ti stejní šašci dívali, jak zpěvák tu pitomou operu ječí německy a vůbec mu není rozumět. Kurvy, co hekaj na vyhřátý posteli, to je ta pravá muzika, říká si a ukazuje bezzubý úsměv. Dnes nebude krást, i když by to zvládl levou zadní. Dnes přišel za ní, a proto si já jdu pro něj. Má pro ni něco, co by ji mohlo zajímat. Opera a peníze totiž nejsou její jedinou vášní.

Slyší koně a ví, že už vycházejí ven. Jako by je viděl, navlečené v kožiších, samý šperk a zavěšené do manžela. Klidně by se několika z nich podíval na zoubek a předvedl by jim, jak vypadá takový bravurní výkon. Skrývá se v potemnělé uličce před nežádoucími pohledy, dokud ji nezahlédne. Je jiná než ostatní. Je sama, s hlavou vztyčenou, jde krátkými, rychlými kroky. Stažené rty, kamenná tvář. Vypadá jako vosková figurína. Ruce má zkřížené pod prsy a je celá zahalená do nádherných bordových šatů, které jí splývají až ke kotníkům. Vlasy vyčesané do drdolu odhalují dlouhý krk, který se nese vzhůru jako stoupající kouř. Jednovokej si olízne rty a zatouží po ní. Přiblížit se k ní je jako vyklánět se z okna v nejvyšším patře: pocit, že může každou chvíli spadnout, je mocný a zároveň neodolatelný.

Jednovokej vyjde do ulice Unió a chvíli ji sleduje. Zatím je kolem pořád rušno. Už se stmívá, ale klekánice ještě nechodí. Neřestníci se pomalu chystají na noc. Ta nejstrašnější z nich před chvílí vyšla z Opery. Když zabočí do ulice Oleguer, Jednovokej přidá do kroku. Zadýchal se, už není nejmladší, sakra. Zakřičí:

„Pani!“

Ona se otočí, pozoruje ho, ale nic neříká. Jednovokej se k ní rozběhne. Netuší, že ho od smrti dělí jen krůček.

Když se tam o dvě hodiny později objeví Moisès Corvo a Juan Malsano, ulička je už plná lidí.

„Sherlock Holmes je pedant. Pitomá kancelářská krysa, co si myslí, že když má školy, všechno vyřeší, jako by to byl matematický příklad.“

„A vyřeší, ne?“ hraje s ním Malsano jeho hru, umí popichovat.

„Podělá to už od začátku: pro něho je všechno jenom logika, logika a zase jenom logika. Dokonce i naprosto iracionální skutky.“

„Ale tak to není…“

„Ne! Vždyť to dobře víš. Takhle to v životě nechodí. V životě dělají lidi chyby, improvizují, dochází k nedorozuměním. Holmes podceňuje faktor překvapení.“

„Ale případy nakonec vyřeší,“ rozhodne Malsano.

„V knihách. Žádný případ nevyřešíš řetězcem dedukcí, protože ti ho vždycky někdo přetrhne. Zločinci nejedou podle scénáře.“

„Ale Holmes jo,“ ucedí posměšně Malsano.

„Holmes jo. A Dupin taky.“

„Kdo?“

Moisès Corvo rázně odstrčí chlapíka, který se staví na špičky a snaží se zahlédnout mrtvé tělo. Je to jeden z mála přítomných mužů, většina přihlížejících jsou ženy. Tváří se zhnuseně, ale nechtějí přijít o své místo kolem Jednovokýho. Zprvu se muž pokouší Moisèsovi vzdorovat, rozčiluje se, ale záhy si uvědomí, že proti statnému inspektorovi nemá šanci: mohl by se leda přidat tady k nebožtíkovi. Rozhodne se tedy být zticha a doufat, že si z něj ženské nebudou utahovat.

„Dupin, ten detektiv z Edgara Allana Poea, je ještě horší než Holmes. Holmese aspoň vidíme očima Watsona, který si dokáže udržet sarkastický tón i přes to, že detektiv je chvástal a zachází s ním jako s onucí. Paní, jděte odsud sakra, vždyť už je spousta hodin,“ vykřikne. „Dupin je jakýsi stroj na řešení zločinů, který v životě nevyšel z baráku. Chtěl bych ho vidět jinde než v knížce, v reálném životě, a ne na stopě stupidních primitivních vrahů.“

„Ale někdo se ti přece líbit musí…“

„Lestrade. Ten je mi sympatický. Policista Scotland Yardu, který plní svou povinnost i přes to, že ho Holmes ustavičně ponižuje.“

„Moc čteš, Moisèsi.“

„A ty moc mluvíš, Juane… kruci!“

Dojdou až k policejnímu zátarasu, který tvoří dva strážníci. Za nimi vidí opodál na zemi tělo, či alespoň jeho obrys rýsující se pod prostěradlem prosáklým krví. Přihlížející ženy pořád jen brečí a nesouvisle mumlají, jako by jim na tom ubožákovi, který tam leží na zemi, opravdu záleželo. Jeden kapsář začne probírat kabáty hrstce přítomných mužů, kteří ty ženy utěšují a pevně si tisknou jejich ňadra k hrudi. Moisès ho plácne přes ruku a lapka vezme nohy na ramena. Když jeden ze strážníků vidí Moisèse a Juana přicházet, snaží se jim proklestit cestu davem. Nikdo ho ovšem moc neposlouchá. Zpřísní, zamračí se a po několika výhrůžkách se mu nakonec podaří vytvořit úzký průchod.

„Co se sakra stalo, Asensi?“ ptá se Moisès.

„To se ptáš ty mě? Co myslíš? Jednovokej nejspíš číhal na ty, co vyjdou po představení z divadla, a netušil, že hlavní hvězdou večera bude on sám.“

„Jak se to stalo?“ Moisès jde blíž a Juan chce nadzvednout látku, ale ta zůstane nejprve pár sekund přilepená na tělo a teprve potom povolí.

„Nevíme. Nikdo nic neviděl, takhle zuboženýho už ho tady našli.“

„Takže nikoho nezatkli?“

„Ne. Tobě fakt nic neunikne.“

Moisès ho propálí pohledem a strážník Asens pochopí, že pro dnešek už míru důvěrnosti vyčerpal. Tělo leží zkroucené v kaluži krve, ruce ztuhlé jako drápy, jedno oko upřeně hledí do nebe a druhé, prázdné, do pekla. Vypadá jako bílý brouk. Moisès se k němu přiblíží a dřepne si vedle Juana, ale je roztěkaný. Pořád slyší jen vzrušené poznámky přihlížejících. Bojíte se mě, ale jsem vaším nejoblíbenějším představením: když se zjevím, nedokážete odvrátit zrak.

Vždycky přijdou s křížkem po funuse, slyší říkat jednu vyzáblou ženu.

„Není na to moc brzo, aby byl takhle ztuhlý?“ ptá se Juan.

Moisès se dotkne studených prstů Jednovokýho, je v nich teď asi tolik života jako v hrábích. Zkřivený obličej a ústa v groteskní grimase, bledý jako svíce. Vykrvácel, říká si Moisès, ale nevidí žádnou ránu. Krk má celý od krve, v té tmě vypadá jako tér.

„To je tím šokem. Smrt ho zaskočila tak nečekaně, že úplně ztuhnul hrůzou.“ Vyhrne mu rukávy, odhalí i předloktí. „Nemá žádná obranná zranění, ale podle pozice těla to vypadá, že stál k agresorovi čelem.“

„Nečekal to. Ale jak vykrvácel?“

Příšera, zaslechne Moisès. Lidé stojící okolo zděšeně mumlají.

„Asensi, vyhoď tu pakáž sakra, nemají tu co dělat.“

Strážník ho poslechne, ale lidé se nedají. Ignorují ho. Poodstoupí o metr, ale jakmile Asens fascinovaně obrátí pohled k mrtvému, hned jsou zpátky. Moisès vezme kapesník a otírá jím Jednovokýmu krev z krku. Konečně našel to, co hledal. Kus vytrženého masa, který se houpe na kůži. Moisès přiloží do rány ukazováček pravé ruky. Není to poprvé, co si Malsano říká, že někdy nemá Corvo všech pět pohromadě.

„Přímo do krční tepny. Útok byl každopádně přímý a prudký.“

Lidé se začínají překřikovat. Je úplně bledej! Vysáli z něho všecku krev!

„Ale Moisèsi, tohle není rána po noži ani po střelné zbrani,“ pronáší Juan nahlas své obavy. Tuší původ zranění, avšak nechce tomu věřit.

„Řez je půlkruhový, ale nerovnoměrný. Jako by ho provedli malinkou pilkou. Jenže pilka by způsobila větší újmu a na oběti by byly patrné známky obrany. Na těle nejsou vidět žádné jiné stopy násilí. V každém případě budeme muset počkat na výsledky pitvy…“

„Ty myslíš, že…?“

Moisès přetočí mrtvolu na břicho, jako by převracel pytel. Pro něj to vlastně je jenom pytel. Nic víc. Je to jen práce. Svleče Jednovokýmu kabát a nožíkem mu na zádech rozpárá košili. Někdo hlasitě vyjekne, Asens se opět rozčílí a má sto chutí vytáhnout obušek. Ale sám je také zvědavý. Moisès si pozorně prohlíží paže mrtvoly. Požádá o svítilnu a druhý strážník mu ji přinese. Na vnitřní straně pravé paže jsou čtyři malé modřiny ve tvaru půlměsíce a na levé paži tři.

„Zaútočili na něho zepředu. Útočník ho chytl zepředu… a zakousl se do něj.“

Jedna žena omdlí. Když Moisès uslyší hluk, otočí se.

„Jedno skousnutí.“ Juan se stále dívá na Jednovokýho. „Jedním kousnutím mu někdo vytrhl kus masa.“

Přichází reportér, v ruce zápisník a tužku.

„Inspektore Corvo!“ zakřičí na Moisèse.

„Teď ne, Quime.“

„Tak prosim vás, vždyť je ještě teplej!“

Juan vstane a otočí se na reportéra:

„A ty můžeš mít teplou držku, chceš?“

Quim zavrtí hlavou.

„Tak sklapni.“

Tou dobou se už od ulice Sant Pau až k parku Ciutadella šíří Barcelonou zvěst, že příšera dostala hlad.

Když dorazí soudce don Fernando de Prat, ozývá se dětský pláč, nemluvňata se dožadují matky. Lidé se začínají rozcházet, jako by se spustila siréna v továrně. Někteří se chtějí ujistit, že jejich děti spí doma v postýlce, i když třeba mezi štěnicemi. Jiní se zase nechtějí potkat tváří v tvář se soudcem, aby jim náhodou nezačal připomínat, že se mají teď někdy dostavit k soudu a zaplatit pokutu nebo si odpykat trest. Další tuší, že teď přijdou na řadu otázky, že policie začne vyslýchat každého, kdo má oči a ústa, a v téhle čtvrti je lepší být němý a slepý než jednooký jako ten ubohý nebožtík, který už začíná zapáchat, pokud ovšem nepáchl už předtím.

Když Hnusná huba vidí, jak don Fernando de Prat vystupuje na rušné ulici Sant Pau ze svého vozu Hispano-Suiza, ve tváři má nabručený výraz, na sobě župan, pod ním pyžamo a v ústech dýmku, otočí se čelem vzad a upaluje po ulici Om až na Drassanes, kde stojí Jednovokýho vozík s mrtvolou, kterou vzali ze hřbitova na Montjuïcu. Zaveze ji až do přístavu, kde se lodní stožáry pohupují v pomalém rytmu mořského vánku, rozhlédne se kolem, ujistí se, že ho nikdo nevidí, a shodí tělo do vody. To pak s rachotem připomínajícím pád balvanu ze skály zmizí pod hladinou. Hnusná huba se dá na útěk a Jednovokýho vozík tam nechá. Teď už ho nebude potřebovat, říká si a pádí domů, do holubníku na ulici Lluna. Ve tmě se necítí zrovna ve své kůži. Ve tmě se schovávají upíři.

Don Fernando de Prat si bez valného zájmu prohlédne mrtvolu a rutinně prohodí s Moisèsem a Malsanem pár slov. Předstírá, že se chce dozvědět, co se stalo, ale ve skutečnosti myslí jenom na to, aby už byl co nejdřív zase v posteli a aby už měl tuhle zatracenou službu za sebou.

„Kdybysme měli aspoň fotoaparáty,“ naříká si Corvo, když po něm De Prat chce do zítřejšího dne zprávu o tom, co se stalo.

„Tak si to nakreslete. Jak to děláme celý život.“

„Život občas zhasne jako svíčka, vaše ctihodnosti, a rázem se ocitneme na lepším místě. Doporučil bych vám, abyste se na to zeptal tady našeho hosta, ale obávám se, že by jeho odpověď byla poněkud chladná.“

Soudce Corvovy sarkastické poznámky nevnímá, už dorazil lékař.

„Prosím vás, řekněte nám, že je po smrti, ať už můžu jít domů.“

Doktor Ortiz moc nemluví. V ruce má kufřík a horní ret mu zdobí dlouhý zatočený knír. Klekne si k bezvládnému tělu a před ústa mu přiloží zrcátko.

„Možná vám napoví ta rána na krku, doktore,“ pronese Corvo. Odpovědi se ale nedočká.

Doktor zkouší nahmatat tep, zkoumá oči a nakonec se zvedne.

„Vezměte mi ho do Nemocnice Clínic.“

Poté podá ruku soudci a spěšně odchází. Don Fernando de Prat, Corvo a Malsano už ho dobře znají. Stejně jako se znají navzájem. Už spolu prožili hezkou řádku nocí nad nejedním zesnulým. A tak soudce rozhodne, že to pro dnešek stačí a že zítra, dá-li pámbů, je taky den. Oba inspektoři čekají, dokud neodvezou tělo, a společnost jim dělá jen kulhavý vrčící pes, který přišel olizovat kaluž krve z kočičích hlav.

V ulici Ponent číslo dvacet devět, nedaleko od místa, kde byl nalezen Jednovokej, leží doma v posteli Salvador Vaquer. Před chvílí si šel lehnout. Byl v pracovně a čekal na Enriquetu, ale klížily se mu oči. Tak se zvedl a šel se podívat k Angelince do pokojíčku. Spala. Zamkl dveře. Poté otevřel dveře od komory, kde na slamníku seděla Doritina dcerka a plakala.

„Co je, broučku?“ Salvador se k ní přiblížil a pohladil ji po krátkých, nešikovně zastřižených vlasech.

„Já se bojím,“ zakňourala.

„A čeho se bojíš? Nemáš se čeho bát.“ Salvador jí přejel prsty po krku a pak sklouzl i na hruď. Jsou jí sotva čtyři roky.

„Já chci mámu…“

„Já jsem tady, zlato, jsem tady s tebou.“

Salvador opojeně nasával vůni dítěte, která mu ulpěla na prstech. Najednou uslyšel odemykání dveří. Manželka je doma. Přejel mu mráz po zádech a cítil se provinile. I když bylo v místnosti chladno, začal se potit. Nastražil uši jako lovecký pes a představoval si ji, jak jde nejprve do jídelny, potom do kuchyně a nakonec do komory, kde se zastaví. Ticho.

Enriqueta otevře dveře do ložnice. Salvador dělá, že spí. Enriqueta se potmě svlékne a ulehne do postele. Zezadu ho obejme. Salvador se kousne do rtu, chlad jejích studených prstů mu proniká do žeber. Ona zhluboka dýchá a mezi zuby jí unikne tenký vzdech, který mu připomene zasyčení hada. Kousne ho do ucha a pak mu přejíždí jazykem po šíji, zatímco rukou mu šátrá v klíně, až nakonec kořist uloví. On se otočí a políbí ji. Její ústa jsou teplá a slaná.

Jako krev.

II

Po kachlíčkách stéká mastnota. Umyvadlo je ucpané. Oheň z kamen kreslí na stěnu stíny, které se chvějí v přízračném tanci. V umrlčí komoře Nemocnice Clínic to jsou vlastně jediné (jakkoli falešné) známky života. Na jednom stole leží zašité tělo Jednovokýho, bílé, ztuhlé, s podlitinami na zádech, na pažích a na nohou. Vedle zapáchajícího bezhlavého těla, které spočívá na druhém stole, ovšem vypadá Jednovokej ještě dobře. Mrtvolu bez hlavy našli v přístavu záhy, plavala na hladině pod horou racků. Vlastně by si jí nejspíš nikdo nevšiml, kdyby před sochou Kryštofa Kolumba nezačali ptáci rámusit, pískat a rvát se o kus shnilého masa. Podle doktora Ortize ukazoval slavný objevitel Ameriky rukou na tělo zesnulého, jako by žádal, aby si ho už konečně odnesli. Teď doktor podupává nohama na zem, střídavě levou a pak pravou, aby odehnal brouky, kteří se sbíhají na hostinu.

„Veselka začala bez nás?“ brblá Moisès, když schází po točitých schodech vedoucích do pitevny. „Doufám, že nebudu muset pozvat na parket tu největší ošklivku…“

A jeho zrak ulpí na bezhlavém těle. Doktor Ortiz se zamračí a podá Moisèsovi ruku. Potom stiskne pravici i Juanovi, který jde hned za ním.

„Dobrý večer.“

Všichni dobře vědí, že je to prázdná fráze. Doktor Ortiz si ani v nejmenším nemyslí, že by byl tento večer dobrý. Na dnešním večeru podle něj není dobrého vůbec nic. Vyšetřovatele si nechal zavolat, protože jim chce na mrtvém, který zemřel na následky kousnutí, něco ukázat.

„K věci, doktore,“ popohání ho Juan. „Dneska jsem toho moc nenaspal a rád bych si před koncem šichty ještě trochu zdřímnul.“

„Myslím, že pár volných postelí tady ještě je a zde přítomní společníci by ani moc neotravovali,“ odvětí mu Moisès.

„Už jste skončili s tou komedií, pánové, anebo snad chcete začít vybírat vstupné?“

„A co ten tady? Už se ví, jak se sem dostal?“

„Ten tu už nedávno jednou byl.“ Místo na hlavu, která chybí, poklepe doktor na hruď a houf červů vyskočí Juanovi až na nohy.

„Do řiti zasraný!“

Moisès se nakloní nad mrtvolu, nos a ústa si přikrývá kapesníkem, na němž má vyšité své iniciály. Je to jediná věc od manželky, kterou nosí u sebe.

„Tady máme jasný důkaz, že jak je vidno, po smrti existuje život. Spousta života.“

Puch je téměř nesnesitelný, kvůli teplu z kamen přímo úmorný. Doktor Ortiz dobře ví, jak to udělat, aby návštěvy neobtěžovaly moc dlouho.

„Jak jsem se vám již zmínil, zde přítomný už v minulosti byl mým klientem. Ubožák, který skočil pod vlak a takhle dopadl… tedy — dopadl nešikovně.“

„A co dělala tahleta Marie Antoinetta v přístavu? To už si i nebožtíci oblíbili tu pitomou módu s lázněmi?“

„Pane Corvo, budu dělat, že vaše kousavé komentáře neslyším a odkážu vás na vašeho kolegu inspektora Sáncheze, který má případ na starosti.“

Buenaventura Sánchez. Dokonalý policista. Kdyby Juli Vallmitjana místo o lůze psal o policajtech, Buenaventuru Sáncheze by si jistě zvolil za hlavního hrdinu. Vysoký, urostlý, dokonale přičísnuté vlasy a jasné oči, pokrytecký úsměv, každý ho poplácává po zádech. Chlapík, který ví o zločinu a o tom, jak ho potírat, úplně všechno. Šéfův mazánek. Vrchní ředitel barcelonské policie José Millán Astray na něj neustále pěje samou chválu, zatímco Buenaventura se mu lísá k noze a aportuje klacíky. Před ostatními se chová jako vševěd všudybyl, který ví, že to dotáhne daleko, anebo si to alespoň myslí. Juan Malsano ho nemůže ani cítit a Moisès Corvo už mu jednou pořádně vrazil.

„Inspektor Sánchez tady byl? Zdá se mi, že cítím jeho parfém…“

„Byl tady dnes odpoledne, inspektore, přišel s doktorem Saforcadou, který prováděl pitvu subjektu, kvůli němuž jsem si vás zavolal.“

„A co teda doktor Saforcada objevil?“ ptá se Juan.

„Objevil tu vaši příšeru. Je to člověk. Nebo přinejmenším člověk s nekrofágními sklony.“

„Takže už víme, že to není ani vlčí muž ani hrabě Drákula?“

„Pojďte se podívat, inspektore,“ postaví se vedle Jednovokýho a chytne ho za paže. „Čtyři stopy po prstech na jedné paži a tři na druhé, co na to říkáte?“

„Že ho před smrtí někdo uchopil zepředu. Někdo silný…“

„Prosím vás, nevykládejte nám tady něco, co všichni víme. Přemýšlejte. Proč jsou na jedné paži čtyři otisky a na druhé tři?“

„Protože vrahovi chybí jeden prst?“

„Ektrodaktylie. To je jedna z možností. A navíc by to značně zúžilo oblast pátrání.“

„Kartoték s otisky prstů máme zatím poskrovnu,“ poznamená Juan a prsty si uhladí knír. Tentýž vzduch dýchá už tolik let, že hnilobný zápach skoro ani necítí, jedině ráno, když se svléká, než jde do postele.

„To je fakt,“ pokračuje Moisès. „Archiv se pod vedením doktora Olorize sotva začal vytvářet. A navíc z války s Maury se každý druhý vrátil bez ruky, s uzlem na kalhotách těsně pod kolenem nebo v laciné dřevěné rakvi.“

„Řekl jsem, že je to jedna z možností. Jaké jsou další?“ Ticho. „Že v druhé ruce vrah něco držel.“

Otočí tělem Jednovokýho, jako by to byl tvrdý rohlík, a přiblíží k němu světlo, které odkryje čtvrtou modřinu, podlouhlejší a menší než ostatní.

„Měl u sebe kapesní nůž?“

„Kapesní nůž by zanechal řeznou stopu. Tohle musel být nějaký špičatý nástroj, něco jako bodák nebo šídlo.“

„Ale nemá žádné známky poranění bodákem.“

„Na první pohled ne. Ale není tady kvůli tomu, aby nám zpíval lidovky, že?“

„Jestli si chcete i vy účtovat za představení, doktore, stačí říct,“ zamumlá Moisès.

Lékař si stoupne k hlavě Jednovokýho, oholené a ne příliš zručně zašité, a otevře ránu na krku. Polovinu života strávíte tím, že se ke mně přibližujete, a druhou tím, že ode mě prcháte. Taháte mrtvoly sem a tam, rýpáte do masa, hledáte vysvětlení v tělech, která nesou mou stopu. Kdo? Jak? Proč? Odpovědi mají na dosah ti, kteří nakládají s mrtvými, jako by se snažili vyřešit matematický problém.

„To je kousnutí od člověka. Podle průměru, podle způsobu, jakým se protrhla kůže, a podle otisků zubů, které zcela odpovídají lidskému odontogramu. Ale kousnutí nebyl první vrahův útok. To by musela být opravdová šelma, aby na někoho (i sebeslabšího) skočila, přeprala ho a vyrvala mu z krku kus masa.“

Moisès se dívá do otvoru po ráně, ale nic tam nevidí.

„Tady,“ pokračuje doktor. „Tenhle řez uvnitř neodpovídá kousnutí, nýbrž bodné ráně, jako například ráně bodákem.“

„Bodákem…“

„Nebo jehlicí do vlasů.“

„A jaký vrah používá jehlici do vlasů?“

„A jaký vrah pije krev oběti?“

Moisès Corvo zavře oči a najednou si vzpomene na horskou oblast Ríf v severním Maroku. Vzpomínka ho dusí stejně jako teplo v místnosti, kde se právě nachází. Vojáci, kteří jedli lidské maso, aby přežili. Lze je označit za monstra? On sám, který usekával prsty a uši nepřátel, jako by to byl nějaký stupidní suvenýr z cest po Africe, byl monstrum?

„Kdo může něco takového udělat?“ ptá se Juan sám sebe.

„Vyšetřovatelé jste vy, pánové. Já jsem jen lékař. Oblečení je tam, nikdo s ním nemanipuloval.“

Moisès vezme ze stolu oblečení Jednovokýho a začne si ho prohlížet. Nejprve ošuntělé sako, pak košili. Tam, kde je krev už zaschlá, připomíná látka pergamen, kde je ještě vlhká, zůstává lepkavá. Už to vypadá, že nic zajímavého nenajdou, když vtom Juan vytáhne z kapsy kalhot pomačkaný papírek. Na něm je tužkou načmáraný plánek. Štěstí jim nemohlo přát víc: je to vizitka jistého lékaře.

„Doktor Isaac von Baumgarten,“ čte Juan. „Znáte ho?“

„Ne.“

„Ale vždyť je to lékař, stejně jako vy…“ odvětí Juan rozpačitě.

Doktor Ortiz se kousne do jazyka. Za chvíli odejdou a on tu zůstane o samotě s těmi jedinými, se kterými si rozumí: s mrtvými. Ti jsou dostatečně slušní na to, aby celou noc neblábolili nesmysly a nečekali milou odpověď.

Barcelona je stará dáma s mnoha šrámy na duši. Opustilo ji na tisíc milenců, ale ona si to nechce přiznat. Pokaždé když se rozroste, prohlíží se v zrcadle, pozoruje na sobě změny, obnoví všechnu svou krev a přivede ji až téměř do varu. Nakonec praskne jako motýlí závitek. Z nedůvěry se stane první fáze přerodu: nikdo si není jist, že ten, s nímž roky žil, koho považoval za souseda, není teď nepřítelem. Pojednou jsou mezi Barceloňany patrné rozdíly, začnou se vzdalovat jeden druhému a každý se uzavře do svého světa, připraven na obranu nebo na útok. A tak přichází násilí, druhá fáze přeměny larvy v motýla, a už není cesty zpět. Kvůli jedné jiskře, jednomu důvodu bez příčiny, jedné falešné výmluvě je stará dáma opět zjizvená, hoří, ječí a vzdává mi čest. Tehdy se bezostyšně procházím ulicemi města, jež je mi vydané na milost, a vstupuji do tisíce těl, která se mi touží zalíbit. Nabírám duše po hrstech, jmen ani tváří si nevšímám. Vyvraždění Židé nebo kláštery v plamenech. Z krve a ohně vzniknou saze, jimiž se Barcelona znovu nalíčí, a zase bude stará. Obnova jakožto finální krok a staré známé: tady se nic nestalo, ale teď je všechno jinak, učiní z města moudřejší a zároveň zarmoucenější dámu.

A tak se v těchto uličkách, které jsou jizvami starého města, Moisès Corvo a Juan Malsano pokoušejí zjistit, odkud ono zlo pochází. Zlo, které po poslední vlně násilí, k níž došlo před třemi lety, teď když už to není jen fáma, opět nahání strach. Ponoří se do ulice Raurich, tmavé a vlhké úžiny, kde na jantarových pouličních lampách ulpívá mlha a hrobové ticho, až se dostanou k číslu dvacet, adrese doktora Baumgartena.

Když rozespalý doktor pootevře dveře, vedlejší uličkou Tres Llits projde děvka s klientem. Malsano má pocit, že to byl jeden známý politik, tak se otočí a hledí si zapamatovat jeho jméno, kdyby se mu to náhodou někdy v budoucnu hodilo. Později si ho poznačí do zápisníku vedle všech poznámek o podivném doktoru Baumgartenovi.

Isaac von Baumgarten je malý, podsaditý, buclatý chlapík. Vlasy má plavé, vždy učesané, nikoli však nyní, v tuhle pozdní noční hodinu. Co si přejete, pánové, oči má opuchlé spánkem a přes pyžamo má přehozený župan. Je zima, krčí se a při pohledu na policejní průkazy se rozechvěje, ježišmarja, už mě chytli.

„Doktore?“ říká Malsano s nohou ve dveřích, aby je Baumgarten nemohl zavřít.

„Ano?“ bojí se.

„Znáte Jednovokýho?“ Corvo jde přímo k věci. Je noc, je pozdě a je policista: vysvětlení podávat nepotřebuje.

„Ne,“ zalže. Ale malé, ledově modré opuchlé oči ho prozradí.

„A jak mi pak teda vysvětlíte tohle?“ Corvo ukáže vizitku, jméno a příjmení, pomačkané, ale srozumitelné.

„Odkud to máte?“

„Můžeme dál?“ Malsanovi je zima na nohy. A navíc není moc příjemné mluvit jen s polovinou něčího obličeje. Moisès nečeká na odpověď, opře se do dveří a vejde.

Nevypadá to tady jako v ordinaci lékaře, ale ani jako v soukromém bytě. Předsíň s vypouklými stěnami je strohá. Na holé zdi s nazelenalými tapetami svítí elektrická lampa, kolem níž krouží nespavá můra. Žádné osobní fotografie, ani nejmenší náznak rodinného života, všimne si Moisès.

„Odkud ho znáte?“

„Pomáhá mi,“ neví, kam s rukama. Moisès si toho také všimne.

„S čím vám pomáhá?“

„Prostě mi pomáhá.“

„Pracuje pro vás?“

„Ne tak docela… Zařizuje pro mě nějaké věci. Dáte si kávu?“ mezi sykavkami se mu prodírá neidentifikovatelný přízvuk.

„Kdybych přijal vaši nabídku, vy sám byste si určitě taky dal a pak bych byl nucen přibít vás něčím ke zdi, aby se mi z toho, jak se třesete, přestala točit hlava.“

„Já, ehm…“

„Pán pracuje sám?“

„Já?“

„Jednovokej.“

„Ano… tedy ne.“ Už dva dny ho neviděl, od té doby, co ho poslal pro jednu mrtvolu na montjuïcký hřbitov. Vizitka je jeho a na její zadní straně je stoprocentně náčrtek, který nakreslil. „Párkrát přišel s nějakým klukem, mladíkem, který skoro nemluvil. Dovnitř ale nikdy nešel. Vždycky čekal venku jako pejsek.“

„Víte, kdo to je?“

„Já jsem cizinec. Nikoho neznám. A koho znám, radši bych neznal.“

„No a teď znáte nás, doktore, a radši byste se měl rozpomenout.“ Malsano si prohlíží předsíň a zastaví se před zavřenými dveřmi. Klíč od nich má doktor Baumgarten v kapse a zpocenými prsty po něm přejíždí.

„Jak dlouho jste tady?“ vyptává se dál Corvo.

„Mohli byste mi říct, co se stalo?“ Doktor se přesouvá k hlavním dveřím.

„Vy mi snad nerozumíte?“ odpoví Corvo.

„Skoro dva roky. Jsem Rakušan.“

„A co vás sem přivedlo?“ Malsano toho začíná mít dost. Otevře přihrádku komody. Žádné bodáky, žádné upírské tesáky. Nevypadá to, že by se doktor převlékal za upíra, když se jde ven projít.

„Láska?“ ptá se ironicky Corvo.

„Jsem lékař. Však jste viděli vizitku.“

„Rakouský lékař. Nepatříte náhodou taky k těm psychoanalytikům, co je jich teď všude plno?“

„Ne, ne. Tihle všechno dávají do souvislosti se souložením a myslí si, že dělají vědu. K těmhle šarlatánům já nepatřím. Já jsem frenolog. Zastánce pozitivistické školy.“

„No jo, Lombroso,“ pronese Moisès. „Některé jeho teorie o anarchismu znám.“ Ale už nedodá, že je četl v tiskárně, kde pracuje jeho bratr, když si z dlouhé chvíle listoval Člověkem zločinným, protože ho zaujal ten název.

„Můžete mi už konečně říct, co se stalo? Je mrtev?“ přebírá doktor Baumgarten iniciativu.

„Proč to říkáte?“

„Kdyby tomu tak nebylo, předpokládám, že by mě v tuto pokročilou hodinu nebudila policie.“

„My jsme vám jen přinesli sklenku teplého mléka, aby se vám lépe spalo,“ zamumlá Corvo. „Ale vy asi nemáte velkou žízeň. Jak se jmenuje ten kluk, co chodil s Jednovokým?“

„Znám jenom přezdívku. Vždycky mu říkal Hnusná huba.“

„Vidíte, jak se rozpomínáme…? Kde ho najdu?“

„Za mnou chodil vždycky jenom Jednovokej.“

„Rádi bychom ho byli pozvali, ale stala se mu taková menší nepříjemnost… jak bych to řekl… taková nepříjemnost se smrtí.“

Musím se usmát. Moisès Corvo se mi líbí. A jeho černý humor, který je mi tak blízký, také.

„Je pozdě, pánové, víc už vám pomoci nemohu. Omluvte mě prosím, jdu si opět lehnout.“

Moisès Corvo si narazí klobouk a zapne si kabát. Pro dnešek to stačilo, ale tenhle chlapík toho ví víc, než tvrdí, ještě se uvidíme.

„Mějte se, páni inspektoři…“

„Corvo a Malsano,“ dodá Juan mezi dveřmi.

Zamíří na ulici Ferran, tam je rušněji. Je sobota, z lodí v přístavu vystoupili námořníci prahnoucí po noci.

Jdeme do Napoleona, pronese Moisès Corvo hlasitě. Kino na bulváru Santa Mònica, které je teď už několik hodin zavřené, slouží jako zázemí pro práci i odpočinek promítači Sebastiánovi. Když skončí promítání a diváci se odeberou domů nebo do postele (což nemusí být vždy na stejném místě), otevírá Sebastián dveře promítací kabiny policistovi a pouští ho dovnitř. U nějakého toho italského filmu, který je zrovna v módě, ho pak zasvětí do nejžhavějších drbů, z nichž se časem stanou zásadní informace, a oba kouří jako fabrika, až se nakonec projekce z plátna přenese na kouřovou stěnu, kterou v hledišti vytvořili. Inspektora zná Sebastián už od války, byli u stejného odvodu. O několik let později našel klid u Napoleona. Byl to právě Corvo, kdo ho na začátku století zatkl, když na Severním nádraží vykrádal vagon s nakládkou obrazů padělaných v Belgii, a byl to také Corvo, kdo mu pak po návratu z vězení našel práci v kině. Žádná zášť. Ty děláš svou práci, a žes mě chytl, v tom nebylo nic osobního. Teď si Sebastián s modrýma očima a papouščím nosem, otec dvou holčiček, které skoro nikdy nevidí, dává pohov. Ale pro ženy má slabost stále. A v takové společnosti se Moisès, sám nenapravitelný sukničkář, cítí dobře.

Dnes ho oba vyšetřovatelé probudí, on jim promítne film a všichni si na chvíli sednou a poklábosí. Už je pomalu načase, aby někdo tu zeď tajemství, která se kolem nich uzavírá, rozbil kladivem.

Hrůzu, jež se za ní skrývá, si neumí ani představit.

III

Je chladné zimní ráno, za dveřmi jsou Vánoce a venku na ulici je plno dovádějících dětí. U vchodů postávají v kruhu skupinky žen, ruce složené v zástěře, pozorně hlídají, zatímco jsou muži v práci. Corvo spí, daleko od všeho toho humbuku, v bytě na ulici Balmes. Ale nablízku je manželka, která ho svým způsobem také hlídá, prohledává mu kapsy, čichá k límečku a zkouší, jestli je spodní prádlo stále naškrobené. Zápach hnijícího těla je naštěstí pro inspektora tak silný, že přebije pach spáleného nástroje lásky a sexu za peníze. Conxitě tedy nezbývá než věřit, že její muž se vídá pouze s mrtvolami a kriminálníky. Conxita toho v hlavě moc nemá, ale neví o tom, a tudíž je šťastná.

Hnusná huba vyšel na ulici s pár drobnými, které dostal od Leóna Domènecha na snídani. Raději by ze svého brlohu nevycházel, poněvadž má pocit, že po něm jdou. Ani neví, koho se bojí víc: jestli policajtů, nebo jí, Pijavice. Jestli si ho chlupatí spojí s Jednovokým, můžou ho obvinit z jeho smrti (není žádný motiv, není žádný důkaz, ale policajti motivy ani důkazy stejně nikdy nepotřebovali). Jestli o něm Jednovokej, dej mu pámbů lehkou zem, před smrtí něco řekl… nechce to ani domyslet. U jedné prodavačky, která má sýry na vozíku přikrytém hadrem, si koupí tvaroh a vděčně se usměje. Ona se při pohledu na jeho zuby zatváří zhnuseně a vrátí mu nazpět špatně, samozřejmě se splete ve prospěch podniku. Hnusná huba si rozdělí zbylé mince do kapes: do jedné pro Leóna — tvaroh je každým dnem dražší, vymluví se — a do druhé pro sebe. Když se sýrařka nedívá, uždíbne kousek sýra z vozíku a olízne si prst.

„Sbohem, paninko!“ řekne na rozloučenou.

„Táhni k čertu, darebáku!“

Dnes bude mít Hnusná huba špatný den. To ovšem není nic překvapivého, když si uvědomíme, že jeho život je jen dlouhý sled frustrací a obav. On si ale koneckonců nemůže stěžovat. Kdo neví, co je žít si dobře, nemůže to srovnávat s tím, co má. A všechno, co má, má od těch, kteří si o to vždycky mohou dovolit přijít. To je zákon džungle, říká si, ve světě, kde zákon nic neznamená.

Z ulice je slyšet Leónova kytara. Dnes má hodinu Isabel, šestnáctiletá dcera mlékařky z uličky Xuclà. Je to šeredka a hudebního nadání má asi tolik jako jeden z brouků, které Hnusná huba právě rozdrtil podrážkou. Možná snad i trochu méně. Isabel žije v bludu. Myslí si, že když se naučí hrát na kytaru, dostane se do orchestru, bude vystupovat na ulici Paral·lel (což už samo o sobě je dost ubohá ambice), potká švarného jinocha, který jí bude každou noc zpívat do ouška, a bude žít z jeho renty. Kdo si z těch hodin nakonec odnese nejvíc, je León Domènech, jehož právě Hnusná huba tiše sleduje z předsíně. León se k Isabel přivine, pohladí ji a nasaje její vůni. Je slepý, ale ostatní smysly má vytříbené. Jak to tak Hnusná huba pozoruje, najednou se mu postaví a říká si: tenhle chlápek to má ale vymyšlený, celá čtvrť ho slyší, když začne brnkat, a ještě k tomu se vydává za pana učitele. Pokud bude mít Hnusná huba štěstí, zatlačí Isabel do kouta a navrhne jí, co já vím, aby mu vykouřila šulínka (tak své berle mužnosti říká: v hloubi duše je to ještě dítě). A dnes se cítí být dítětem štěstěny. Ale hluboce se mýlí.

Isabel už Leónovi zaplatila a na rozloučenou ho políbila na obě tváře. Teď starý slepec pustí dovnitř Hnusnou hubu. Vím, že ses díval, chlípníku, a na drobný jsem taky nezapomněl, jen mi pěkně dej, co ti zbylo. Někdo klepe, to bude nejspíš Isabel, asi si tu zapomněla partitury.

„Jdi otevřít,“ poručí León. Hnusná huba přijímá roli služebníka, udělá dva kroky a přiskočí ke dveřím.

U dveří je Salvador Vaquer. Přišel pro chlapce.

„Enriqueta tě chce vidět. Hned.“

Hnusná huba a Salvador se vydají do ulice Ponent. Když kolem nich projdou dva strážníci, kteří pospíchají k nějakému urgentnímu případu na ulici Peu de la Creu, Hnusná huba skloní hlavu. Salvador Vaquer si toho všimne a řekne mu: po tobě nejdou, zatím, a Hnusné hubě přeběhne mráz po zádech.

Pokud bychom chtěli zvolit nejmilosrdnější způsob, jak popsat Salvadora Vaquera, museli bychom se uchýlit ke lži. Na světě jsou lidé, kteří kdyby ze dne na den beze stopy zmizeli, nikdo by si toho ani nevšiml. Salvador Vaquer je tak bezvýznamný, že nestojí ani za to ho mezi takové lidi zařadit. Je obtloustlý, kulhavý, nevýrazný, pod kloboukem, který je mu velký, skrývá pleš a nad propastí rtů, jež nemluví, aby nedostaly odpověď, se rozlévá ohromný knír. Žije ve stínu Enriquety, zakomplexovaný ze zjevného vlivu jejího předchozího manžela (dalšího pěkného hajzlíka) a jejího otce. O všech ještě pojednám později a vy uvidíte, jak mluví, jak myslí a jak lžou. Se Salvadorem Vaquerem se život nemazlí, dostává kopance ze všech stran, ale nemá dost vůle na to, aby vzdoroval. Dalo by se říct, že je vlastně spokojený, že nepotřebuje být člověkem, stačí mu být někým, kdo zaujímá místo boxovacího panáka. Není ctižádostivý, není záludný, nikdy nezvedá hlas. Ale dobrý člověk to není. Byt na ulici Ponent se nachází v čísle dvacet devět. Je jedním ze tří bytů, které Enriqueta využívá ke svým aktivitám (další dva jsou v uličkách Picalquers a Tallers, ale v těch nebydlí). Světlu se podaří proniknout dovnitř balkonem, až nakonec rozjiskří jemné částečky prachu vznášejícího se ve vzduchu. Ale Enriqueta zůstává ve stínu.

Hnusná huba zbledne, jako by mu z těla odtekla všechna krev. Enriqueta mu nahání strach. A ona si to vychutnává. Dobře ví, že se jí lidé bojí.

Nic neříká, jen ho z přítmí pozoruje. Hnusná huba zahlédne malé oči, pokleslé, jakoby smutné. Uvědomí si, že v jejím pohledu je asi tolik života jako v prachu, který víří ve vzduchu před ním, a otřese se hrůzou. Nechala jste si mě zavolat, pani, ujasňuje Hnusná huba, aby alespoň slyšel svůj hlas, když už neslyší tlukot svého srdce. Ona neodpovídá. Zatím.

Za dveřmi se ozve dětský pláč a v tu chvíli mu Enriqueta pokyne, ať se posadí. Je klidná a nevyzpytatelná jako karyatida. Sedne si vedle něj. Z Hnusné huby je uzlíček nervů, choulí se jako myš, která uteče do kouta, když se rozsvítí světlo.

Křik a pláč teď přešly ve škrábání na dveře. Černý kovový klíč v zámku se třese.

„Jsi krasavec,“ řekne Enriqueta tlumeným hlasem. „A mladík. Ale řekla bych, že strádáš hladem.“

„Nestrádám, pani.“

„Chceš se najíst?“ Stačí jedno pokynutí ruky, Salvador zmizí a vzápětí se vrátí s talířkem plným sušenek. Jedny jsou máslové a druhé ovocné.

Hnusná huba si vezme tři najednou a všechny naráz si je nacpe do krku. Hamižně žvýká a skoro se zalyká. Enriqueta ho pozoruje a poprvé se jí na rtech objeví úsměv. To ho překvapí, poněvadž ten úsměv je milý, sladký. Další pokynutí ruky a Salvador se objeví se sklenicí piva. Je teplé, ale je to pivo. Hnusná huba ho do sebe rychle nalije a celou tu kouli spolkne.

„Chceš ještě jíst?“ řekne znovu Enriqueta.

„Ne, pani, už mám dost.“

„Tys mi nerozuměl: chceš jíst ještě někdy příště?“

„Já pro nikoho nepracuju, pani.“ Hnusná huba pořád ještě neví, jestli dělá dobře, když odmítá Enriquetino pozvání.

„Já ti nenabízím, abys pro mě pracoval. Navrhuju ti, abys mi pomáhal. Jednovokej mi prokazoval výtečnou službu, ano, ale teď nám chudák… umřel.“

Cyničtější už snad být nemůže, ale ani se to nesnaží skrývat. Hnusná huba si ji změří od hlavy až k patě. Ve tváři má chladnokrevný výraz, zavírá oči a chřípí se jí nadýmá, jako by zkoušela vycítit, jestli se jí bojí. Enriqueta se kousne do rtu. Hnusná huba se cítí unavený. Mluvit s ní je vyčerpávající, jelikož musí neustále budit dojem, že je silný, tvrdý a že se nedá. Je to pijavice, pomyslí si, ale hned se zastydí, protože má pocit, že mu čte myšlenky.

„A co bych měl jako dělat, pani?“

Enriquetě je kolem čtyřiceti, ale když se přiblíží k Hnusné hubě, vypadá jako tisíc let stará socha, jako mramorové tělo bez duše. Vidí její zuby, malé, ostré, z nichž vychází téměř nepostřehnutelný šelest.

„Jednovokej ti nikdy neřekl, co pro mě dělá?“

„Ne, nikdy.“

Ani nebylo třeba. Jednovokej byl po každé návštěvě u Enriquety jako zhypnotizovaný. Kořist, která uvízla v pavučině, ale utéct nechce. Je podmanivá a zároveň nahání hrůzu. Salvador Vaquer stojí v rohu obývacího pokoje, je jen otrok, zombie.

Enriqueta vstane a zkroucenými, znetvořenými prsty připomínajícími drápy si uhladí sukni. Otevře zásuvku staré rozvrzané komody a vytáhne z ní mačetu. Na, podává ji Hnusné hubě a on si ji vezme. Bojí se, co bude následovat, ale nemůže tomu nijak zabránit. Salvador otevře dveře a Hnusná huba spatří sotva čtyřleté děvčátko, tmavovlasé, s čistými, ale rozcuchanými vlasy, s usopleným obličejem a oblečením jako ze škatulky. Přestane plakat a jen kňourá. Enriqueta jí podá ruku.

Hnusná huba si dřepne, ale nedokáže se dívat holčičce do očí. Z kuchyně se k němu line lahodná vůně. Přejede po rukojeti mačety, bublání vývaru se mu plíživě zarývá do mozku. Enriqueta zavře okno a stáhne rolety, aby křik nebyl slyšet venku na ulici.

Druhý den přijde Moisès Corvo a Juan Malsano za Hnusnou hubou na střešní terasu, kde bydlí, a Corvo mu ještě před pozdravem zlomí zub. Pěst ho zabolí, kluk má hroší kůži a svaly tvrdé jako kámen, ale Moisès už se za ty roky naučil, že trocha bolavých kloubů hned na začátku v posledku šetří slinu.

„Jednovokej je po smrti a tys byl poslední, kdo s ním dělal,“ vykládá Malsano karty na stůl dřív, než se Hnusná huba, kterému teď teče krev z nosu, zvedne ze země.

„Kdo jste?“

Jelikož to ví moc dobře a jen ze sebe dělá pitomce, vyslouží si další facku, tentokrát hřbetem ruky. Tahle se obešla beze ztráty zubů, ale zanechala mu na patře teplou pachuť krve, která mu dokonce i mírně zachutnala.

„Nic nevim.“

Třetí rána je jako velká sklenice piva, pomyslí si Corvo. Vždycky vybízí k hovoru s tím, kdo tě pozval.

„Jednovokej pracoval pro jednoho doktora, ňákýho cizince z ulice Raurich. Von bude nejspíš vědět, co se mu stalo.“

„To on nám řekl, že jsi s Jednovokým byl ještě ten večer, kdy umřel!“ zahřímá Malsano.

„Ne, ne, ne. Pohádali jsme se. Já už jsem s nim nedělal.“

„A co to tělo, které jste ukradli na hřbitově?“

„Jaký tělo?“

Corvo ho jednou rukou chytne za zátylek jako orel, který ulovil králíka, ale v tomto případě zakrnělého a ubohého králíčka, a smýkne jím na zábradlí.

„Jak chceš. Buď se do třiceti vteřin naučíš lítat, nebo začneš zpívat.“ Corvo to myslí vážně.

„Nevim, vo čem mluvíš! Jednovokej měl divný kšefty, já jsem z toho měl husí kůži.“

Corvo ho přes zábradlí vykloní do ulice. Kluk visí trupem dolů, mává rukama, hledá, čeho by se mohl zachytit.

„Ukradnete mrtvolu bez hlavy a Jednovokýho najdou mrtvého, vykrvácel. Že vykrádáte hroby, no budiž. Ale nelíbí se mi, že jen tak pohazujete mrtvoly po městě. Není to pěkný pohled a smrdí to skoro tak jako zrovna teď tvůj rozkrok.“

„Černá magie!“ vyhrkne Hnusná huba to první, co ho napadne. Odpověď ale Corva zjevně moc nepřesvědčila, protože ho nechá spadnout o trochu níž. Udržet rovnováhu je čím dál těžší.

„Tak ty mě máš za blbce. Ale nezapomeň, že blbci mají krátkou paměť a občas zapomenou, že drží za nohy někoho, kdo visí ze čtvrtého patra.“

„Ne, ne, já nelžu,“ zalže. „Jednovokej tu mrtvolu chtěl na černou magii, na čarodějnictví.“

„Jednovokej ani nevěděl, jaký je rozdíl mezi žárovkou a kobylincem. Chceš, abych ti uvěřil, že byl černokněžník?“

„Že byl co?“

Corvo má sto chutí ho pustit. Ale je to jediná stopa, kterou mají. Jediná stopa k rozuzlení zasrané vraždy se zasranou obětí. Komu na tom záleží, kdo zabil Jednovokýho? Ten, kdo ho zabil, by zasloužil metál. Za normálních okolností bych si na zmetka, který ho vyřadil z oběhu, připil. O jednoho bastarda míň. Mizera a křivák, vykradač hrobů a válečný mrzák, každopádně bastard. Ale možná se za touhle smrtí, jednou z mnoha, ke kterým v tomhle městě masek a lží každý den dochází, skrývá něco jiného. Možná to jsou dveře otevřené příšeře. Nebo člověku, který se za ni vydává.

„Jednovokej se stýkal s divnejma lidma. S léčitelama, se šarlatánama a tak.“

„Viděls někdy popravu garotou, Hnusná hubo?“

Corvo ho odtáhne, aby nespadl, a hodí ho na dlažbu na terase. Pár holubů se probere a zarámusí, ale jinak město dál předstírá, že se nic neděje.

„Ne.“ odpoví Hnusná huba beze strachu. Vypadá to, že nebezpečí už pominulo.

„Jasně že ne. Protože kat už tady nějakou dobu šnekem netočí. A víš proč? Protože když se ptám já, lidi většinou mluví. A když nemluví, tak si pohlídám, aby už nepromluvili nikdy. Jsem strašně žárlivej.“

„Já s váma mluvim, mluvim. Řikám vám všecko, co vim.“

„Měl bys vědět víc.“

Hnusná huba se snaží rychle vymyslet nějakou historku. Vyšetřovatelé se na něj s očekáváním dívají.

„Ňáký černoši…“ říká, ale ví, že musí být přesnější. „Nevim, jak se jmenujou, ale jsou to dva vobrovský černoši z Afriky, co přijeli před pár měsícema do Barcelony. Věděli, co Jednovokej dělá, a chtěli po něm mrtvoly.“

Corvo vytáhne revolver a otevře válec. Je tam všech šest nábojů, výborně. Zavře ho a namíří na Hnusnou hubu.

„S tím, co mi tady vykládáš, ke garotě ani nedojdeš.“

„Je to pravda! Jsou to dva vohromný negři vod městský brány Santa Madrona. Zeptej se, koho chceš, a uvidíš, že nelžu. Kubánci a Filipínci jsou z nich posraný strachy. Vyhrožujou jim, že si nechaj jejich duši a tak. Jednovokej se do toho zaplet, ale já jsem s tim nechtěl mít nic společnýho, já mám z takovejch věcí vítr.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlá žena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.