Copyright © María Dueñas 2009, Agoriuq, S. L. 2010

Translation © Simoneta Dembická, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN Epub 978-80-7462-616-6

ISBN Mobi 978-80-7462-631-9

PRVNÍ ČÁST

1

Můj osud změnil od základu obyčejný psací stroj. Byl značky Hispano-Olivetti a celé týdny mě od něj dělilo sklo výkladní skříně. Z dnešního pohledu, přes hradbu uplynulých let, je těžké uvěřit, že by prostý mechanický předmět mohl mít takovou moc, aby vychýlil z cesty lidský život a za pouhé čtyři dny rozdrtil na prach všechny plány, na nichž stála něčí budoucnost. Ale přesně to se stalo, a já jsem nemohla udělat nic, abych tomu zabránila.

Ve skutečnosti jsem tehdy neměla nijak velkolepé plány. Jen snadno dostupné cíle, téměř domácké, které odpovídaly časoprostorovým souřadnicím mého tehdejšího života; plány do budoucna, jichž jsem se mohla téměř dotknout špičkami prstů. V té době se můj svět pomalu točil kolem několika osob, které jsem považovala za jeho pevný a neměnný střed. Největší jistotu pro mě představovala matka. Byla švadlena a pracovala v krejčovském salonu s urozenou klientelou. Měla zkušenosti a dobrý úsudek, ale nikdy to nedotáhla dál než na námezdní šičku; dělnici, která si jako tolik jiných deset hodin denně ničila nehty a oči nad stříháním a sešíváním, zkoušením a upravováním šatů určených pro těla cizích žen, jimž sotva stála za pohled. O svém otci jsem tenkrát věděla jen málo. Vlastně skoro nic. Nežil s námi, ale jeho nepřítomnost mě nijak neovlivnila. Nepociťovala jsem přílišnou touhu se o něm něco dozvědět, dokud se v mých osmi či devíti letech matka sama neodhodlala poskytnout mi několik střípků informací. Že má jinou rodinu, a proto nemůže být s námi. Zhltla jsem ta fakta se stejným spěchem a nechutí, s jakými jsem spolykala poslední lžíce postní polévky: život toho cizího tvora mě zajímal rozhodně méně než touha kvapně seběhnout po schodech a hrát si na náměstí.

Narodila jsem se v létě roku 1911, ve stejném roce, kdy se tanečnice flamenka Pastora Imperio provdala za slavného toreadora El Galla, v Mexiku se narodil herec a zpěvák Jorge Negrete a v Evropě dohasínala hvězda období, jemuž se říkalo belle époque. V dálce začínalo znít dunění bubnů první světové války a v madridských kavárnách se četly jak katolické noviny El Debate, tak liberální El Heraldo, zatímco La Chelito při svých vystoupeních probouzela mužské vášně nestydatým pohupováním boků do rytmu kupletů. Král Alfons XIII. stihl v těch letních měsících mezi dvěma milenkami počít pátého zákonného potomka. V čele vlády stál liberál Canalejas, který ještě neměl tušení, že za pouhý rok ukončí jeho život výstřední anarchista dvěma kulkami do hlavy, zatímco si bude prohlížet novinky v knihkupectví San Martín.

Vyrůstala jsem v docela spokojeném prostředí, spíše v nedostatku než nadbytku, ale bez vážných starostí a strádání. Bydleli jsme v úzké uličce v jedné z typických madridských čtvrtí, nedaleko Plaza de la Paja, jen pár kroků od královského paláce a co by kamenem dohodil od neustále rušného srdce města, mezi pověšeným prádlem, pachem louhu, křikem sousedek a kočkami vyhřívajícími se na sluníčku. Chodila jsem do obecné školy ve zvýšeném přízemí jednoho domu v sousedství: do lavic určených pro dvě děti jsme se nasoukaly bez ladu a skladu po čtyřech, strkaly jsme do sebe a pronikavými hlásky jsme recitovaly Pirátovu píseň a malou násobilku. Naučila jsem se tam číst, psát, počítat a vyjmenovat názvy řek, brázdících nažloutlou mapu pověšenou na zdi. Ve dvanácti jsem ukončila školní docházku a nastoupila jako učnice do salonu, kde pracovala matka. Předvídatelný osud.

Podnik doni Manuely Godinaové, proslulý po celém Madridu, už celá desetiletí produkoval kvalitní oděvy, dovedně střižené a pečlivě ušité. Vycházkové a koktejlové šaty, kabátky a pláště, v nichž se elegantní dámy předváděly na promenádě Paseo de la Castellana, při dostizích a pólu u Puerta del Hierro, při čaji v okázalé čajovně Sakuska a při návštěvách honosných kostelů. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem začala pronikat do tajů šití. Ze začátku jsem byla děvečkou pro všechno: vynášela jsem mour z ohřívadel a zametala ústřižky látek z podlahy, žhavila jsem žehličky nad ohněm a neustále jsem běhala pro nitě a knoflíky na Plaza de Pontejos. Měla jsem na starosti roznášku velkých, tmavohnědých lněných pytlů s hotovými modely zákaznicím do luxusních rezidencí. To byl můj oblíbený úkol a vlastně jediná zábava na začátku mé kariéry. Seznámila jsem se tak s vrátnými a řidiči nejvýznačnějších domácností, s komornými, hospodyněmi a majordomy nejbohatších rodin. Pozorovala jsem, sama téměř neviděna, ty nejjemnější dámy, jejich dcery a manžely. Jako němý svědek jsem vstupovala do buržoazních domů, aristokratických paláců a přepychových bytů v historických budovách. Někdy jsem se nedostala dál než do části určené pro služebnictvo, kde ode mě zakázku převzala pověřená osoba, jindy mě poslali až do šatny, a pak jsem procházela chodbami a nahlížela do salonů, očima hltala koberce a lustry, sametové závěsy a koncertní křídla, na která občas někdo hrál a někdy ne, a přemýšlela jsem, jak zvláštní musí být život v takovém bohatství.

Já sama jsem se mezi oběma světy pohybovala bez problémů, a téměř jsem si neuvědomovala, jak neslučitelné vlastně jsou. Kráčela jsem po širokých třídách lemovaných vjezdy pro kočáry a vysokými portály bran se stejnou samozřejmostí, s jakou jsem v naší čtvrti kličkovala bláznivou spletí křivolakých uliček, věčně plných louží, odpadků, křiku prodavačů a ostrého štěkotu hladových psů; uliček, kde všichni neustále spěchali, a když se ozvalo: „Pozor, voda!“, bylo lepší se rychle někam schovat, aby vás nepostříkala moč z nočníku vylitá z okna. Řemeslníci, drobní obchodníčci, dělníci a nádeníci, kteří se stěhovali do hlavního města, plnili nájemní domy a vnášeli do čtvrti venkovskou atmosféru. Mnozí z nich neopouštěli její hranice, pokud k tomu nebyli výslovně donuceni; my s matkou jsme to dělaly každé ráno, kdy jsme společně pospíchaly do ulice Zurbano, abychom se bez prodlení pustily do naší každodenní práce v krejčovské dílně doni Manuely.

Když skončil můj druhý učňovský rok, obě ženy se shodly, že nastal čas, abych se začala učit šít. Ve čtrnácti jsem se pustila do nejjednodušších činností: přišívání poutek, entlování, volného stehování. Pak přišly na řadu knoflíkové dírky, přední stehy, lemovky. Pracovaly jsme vsedě na nízkých rákosových židlích, hrbily jsme se nad dřevěnými deskami opřenými o kolena, na které jsme si pokládaly šití. Doňa Manuela jednala s klientkami, stříhala, zkoušela a upravovala. Moje matka brala míry a starala se o zbytek: šila ty nejjemnější kousky, rozdělovala úkoly a dohlížela na jejich provedení a vyžadovala rychlost a kázeň od naší malé pracovní čety, složené z půltuctu zkušených krejčových, čtyř nebo pěti mladších žen a několika upovídaných učnic, které dávaly přednost smíchu a klevetění před tvrdou prací. Z některých se nakonec staly šikovné švadleny, jiné takové štěstí neměly a musely zůstat u méně příjemných povinností. Když jedna z nich odešla, nahradila ji nová. V naší dílně vládl neustálý ruch a zmatek, což bylo v příkrém protikladu se střízlivou okázalostí domovní fasády a poklidnou atmosférou prosluněného salonu, kam měly přístup pouze zákaznice. Doňa Manuela a moje matka byly jediné z nás, které se mohly těšit z jeho textilních tapet šafránové barvy, mahagonového nábytku a nablýskané dubové podlahy, již měly za úkol leštit bavlněnými hadříky nejmladší dívky. Jen ony dvě si užívaly slunečních paprsků pronikajících dovnitř čtyřmi vysokými balkonovými okny s výhledem do ulice. Zbytek vojska držel stráž v týlu: v tom našem harému, ledově studeném v zimě a pekelně horkém v létě. Taková byla naše dílna, ten zadní šedivý prostor, osvětlený pouze dvěma okénky vedoucími do tmavého vnitřního dvora, kde hodiny plynuly v rytmu nádechů při pobrukování písniček a za cvakání nůžek.

Učila jsem se rychle. Měla jsem hbité prsty, které hned přivykly tvaru jehel a doteku látek. Mírám, dílům a objemům. Přední délka, horní obvod, délka sukně. Průramek, manžeta, prýmek. V osmnácti jsem se naučila rozeznávat druhy látek, v devatenácti poznat jejich kvalitu a odhadnout jejich možné použití. Krepdešín, mušelín, žoržet, krajka chantilly. Měsíce plynuly jako na kolotoči: na podzim se šily kabáty z kvalitního sukna a šaty na přechodné období, na jaře letní šaty určené k nošení na plážích Concha a Sardinero během dlouhých a zatím vzdálených prázdnin v Kantábrii. Slavila jsem osmnácté, pak devatenácté narozeniny. Postupně jsem začala zvládat střihy a šití nejsložitějších částí. Naučila jsem se tužit límce a klopy, předvídat splývavost a plánovat konečnou úpravu. Práce se mi líbila, užívala jsem si ji. Doňa Manuela a matka se mě občas zeptaly na názor; začínaly mi důvěřovat. „To děvče má zlaté ruce a dobré oko, Dolores,“ říkávala doňa Manuela. „Je šikovná, a pokud to nevzdá, bude ještě lepší. Lepší než ty, když si nedáš pozor.“ Matka pokračovala v šití, jako by ji neslyšela. Ani já jsem nezvedla hlavu od pracovní desky a předstírala jsem, že je neposlouchám. Ale po očku jsem se na matku podívala a všimla jsem si, že se jí na rtech svírajících řadu špendlíků mihl letmý úsměv.

Léta plynula, život ubíhal. Móda se měnila a jejímu diktátu se přizpůsobovala činnost salonu. Po evropské válce nastoupily rovné linie, ženy sundaly korzety a bez uzardění začaly ukazovat nohy. Když skončila bouřlivá dvacátá léta, pasy šatů se zvedly do původní polohy, sukně se prodloužily a rukávů, výstřihů a vkusu se opět zmocnila cudnost. Vykročili jsme do nového desetiletí a přišly další změny. Všechny najednou, neočekávaně, celá řada. Bylo mi dvacet, ve Španělsku vznikla republika a poznala jsem Ignacia. Bylo to jedné zářijové neděle v parku Bombilla, na tancovačce plné pracujících dívek, lehkovážných studentů a vojáků na vycházce. Vyzval mě k tanci a dokázal mě rozesmát. O dva týdny později jsme už plánovali svatbu.

Kdo byl Ignacio, co pro mě znamenal? Byl to muž mého života, jak jsem si tenkrát myslela. Tichý chlapec, měla jsem pocit, že bude dobrým otcem mých dětí. Dospěla jsem do věku, kdy dívkám jako já, které neměly příliš výnosné povolání, nezbývalo mnoho jiných možností než se provdat. Osud mé matky, která mě vychovávala sama, a musela proto dřít od rána do večera, mi nepřipadal nijak lákavý. A v Ignaciovi jsem nalezla ideální řešení, jak nejít v jejích šlépějích: někoho, s kým strávím zbytek dospělého života, abych se nemusela každé ráno probouzet s pachutí samoty v ústech. Nepoutala mě k němu hluboká vášeň, ale intenzivní cit a jistota, že vedle něj prožiju život bez zármutku a bídy, sladce a měkce jako v peřince.

Věřila jsem, že Ignacio Montes bude tím mužem, do kterého půjdu zavěšena při tisíci a jedné procházce, že bude mou spřízněnou duší, mou jistotou a oporou navěky. Byl o dva roky starší, hubený, laskavý, přitažlivý a něžný. Měl hezkou postavu, zdvořilé chování a srdce, jehož schopnost mě milovat jako by rostla každou hodinou. Syn kastilské vdovy s těžce našetřenými penězi schovanými pod matrací; obyvatel levných podnájmů; optimistický uchazeč o úřednický post a věčný žadatel o místo na kterémkoli ministerstvu, kde mu nabídnou definitivu. Války, vnitra, financí. Sen o platu tři tisíce peset za rok, dvě stě čtyřicet jedna měsíčně: zaručený trvalý příjem výměnou za ochotu věnovat zbytek života nudnému světu jednání a kanceláří, savých a průklepových papírů, kolků a kalamářů. Na tom jsme stavěli naši budoucnost: na jednotvárném klidu státní služby, která pohovor za pohovorem zatvrzele odmítala začlenit mého Ignacia do svých řad. On však neklesal na duchu. V únoru to zkusil na ministerstvu spravedlnosti, v červnu na zemědělství, a pak zopakoval celé kolečko od začátku.

Mezitím, protože si nemohl dovolit drahou zábavu, ale přesto z hloubi duše toužil učinit mě šťastnou, zahrnoval mě Ignacio skromnými pozornostmi, na které jeho chudá kapsa stačila: papírovou krabičkou vystlanou lístky moruše a plnou housenek bource, kornoutem pečených kaštanů a sliby věčné lásky na trávě pod viaduktem. Poslouchali jsme kapely, které hrály v altánu v parku Oeste, a za slunečného počasí jsme si v neděli dopoledne půjčovali lodičky v parku Retiro. Nenašla se snad jediná pouť s kolotoči a flašinetem, kterou bychom vynechali, ani lidová tancovačka, kam bychom se nedostavili s přesností hodinek. Kolik odpolední jsme strávili v zahradách Vistillas, kolik filmů jsme shlédli v levných kinech. Popíjet valencijskou horchatu byl pro nás luxus, jet taxíkem pouhý sen. Ignaciova něha, byť nepříliš smělá, neměla hranic. Já byla jeho nebem i hvězdami, tou nejkrásnější, tou nejlepší. Mé vlasy, má tvář, mé oči. Mé ruce, mé rty, můj hlas. Všechno na mně bylo pro něj nepřekonatelné, všechno bylo zdrojem radosti. A já jsem mu naslouchala, říkala jsem mu, že je hlupáček, a nechala jsem ho, aby mě miloval.

Nicméně v krejčovské dílně se věci nevyvíjely tak dobře. Život byl těžký, zavládla nejistota. Druhá republika rozčeřila poklidnou hladinu pohodlí a blahobytu našich klientek. Madrid vřel, atmosféra byla hektická, politické napětí bylo cítit na každém rohu. Bohaté rodiny si donekonečna prodlužovaly prázdninové pobyty na severu, aby se držely co nejdál od neklidu a bouří hlavního města, kde se na náměstích hlasitě prodával komunistický deník Mundo Obrero a otrhaní proletáři z předměstí se bez ostychu shlukovali až na Puerta del Sol. Velké soukromé automobily na ulicích byly stále vzácnější, opulentní večírky řidší. Staré dámy ve smutečním se modlily novény za rychlý pád prezidenta Azani a zvuk střelby za soumraku, kdy se rozsvěcovaly plynové lampy, byl stále běžnější. Anarchisté zapalovali kostely, falangisté chvastounsky vytahovali pistole z pouzder. Aristokraté a příslušníci vysoké buržoazie stále častěji zakrývali nábytek povlaky, propouštěli služebnictvo, zavírali okenice a chvatně odjížděli do ciziny se svými šperky, bankovkami i obavami. Toužili po poslušném Španělsku a po návratu krále z exilu, na což si měli ještě nějakou dobu počkat.

Do salonu doni Manuely přicházelo stále méně dam, přijímalo se méně zakázek a práce ubývalo. Bolestně, po kapkách, odcházely nejdřív učnice, pak zbytek švadlen, až jsme nakonec zůstaly jen majitelka, matka a já. Když jsme dokončily poslední šaty pro markýzu de Entrelagos a šest dnů jsme jen poslouchaly rádio a seděly s rukama v klíně, a za celou tu dobu se neobjevila ani živá duše, doňa Manuela nám s povzdechem oznámila, že jí nezbývá nic jiného než zavřít krám.

Uprostřed společenských otřesů, kdy politické šarvátky děsily divadelní publikum a vlády se střídaly rychleji, než jste se pomodlili otčenáš, jsme ani neměly čas plakat nad tím, co jsme ztratily. Po třech týdnech naší nucené nečinnosti se Ignacio objevil s kytičkou fialek a dobrou zprávou, že konečně získal místo. Nejistota skončila a hned jsme začali plánovat svatbu. Ačkoli s příchodem republiky přišly do módy civilní sňatky, moje matka – jejíž duše dokázala v klidu a bez problémů skloubit fakt, že je svobodnou matkou, s přísně katolickou vírou a nostalgickou loajalitou k sesazené monarchii – nás vyzvala, abychom podstoupili církevní obřad v kostele svatého Ondřeje. Ignacio a já jsme souhlasili; jak jsme taky mohli nesouhlasit, když jsme nechtěli zpřevracet danou hierarchii vůlí, kdy on plnil všechna moje přání a já jsem zase bez odporu poslouchala matku. Kromě toho jsem neměla žádný vážný důvod matčin návrh zamítnout: na svatbu jsem se těšila a bylo mi úplně jedno, jestli si řekneme ano před oltářem v kostele anebo v obřadní síni pod trikolorou.

Takže jsme se rozhodli domluvit si termín se stejným farářem, který mě osmého června před dvaceti čtyřmi lety pokřtil podle kalendáře svátků svatých jménem Sira. Dalšími možnostmi pro ten den byly Sabiniana, Gaudencia, Heraclia a Fortunata.

„Sira, otče, pokřtěte ji prostě Sira, alespoň je to krátké.“ Tak rozhodla matka o svém jediném dítěti. A tak jsem Sira.

Na svatební oslavu jsme měli v plánu pozvat jen rodinu a několik přátel. Také dědečka, který přišel o nohy a zdravý rozum ve španělsko-americké válce o Filipíny a neustále vysedával v houpacím křesle u balkonových dveří v jídelně. A Ignaciovu matku a sestry, které měly přijet z venkova. Naše sousedy Engraciu a Norberta a jejich tři děti, kteří byli všichni socialisté a nám byli blízcí nejen citově, ale i fyzicky, protože bydleli přímo naproti, až se zdálo, jako by v našich žilách přes odpočívadlo proudila stejná krev. Doňu Manuelu, která se vrátila k nitím, aby mi mohla darovat svůj poslední výtvor – svatební šaty. Hosty jsme chtěli uctít sněhovými pusinkami, vínem z Malagy a vermutem. Doufali jsme, že se nám podaří najmout nějakého místního hudebníka, jenž bude umět zahrát paso doble, a pouličního portrétistu, který nás zvěční na fotografickou desku, budoucí ozdobu našeho domova, který jsme ovšem neměli, takže zůstane prozatím s námi u matky.

A právě tehdy, uprostřed všech těch vzrušených plánů a debat, Ignacia napadlo, že bych se měla začít připravovat na vstup do státní služby jako on. Díky čerstvě získanému postu v administrativě se mu otevřel zbrusu nový svět: státní správa republiky, prostor, v němž se ženám nabízela profesionální dráha jako alternativa k plotně, úklidu a domácím povinnostem, kde ženy mohly pracovat za stejných podmínek a po boku mužů a směřovat ke stejným cílům. První z nich už seděly jako poslankyně v parlamentu, byla vyhlášena rovnost pohlaví ve veřejném životě, přiznali nám způsobilost k soudnímu jednání, právo na práci a všeobecné volební právo. Přestože já sama bych se stokrát raději vrátila k šití, netrvalo Ignaciovi víc než tři dny, aby mě přesvědčil. Můj starý svět látek a předních stehů byl ztracen a před námi se otevíraly dveře do nového vesmíru: bylo jen třeba se mu přizpůsobit. Sám Ignacio se měl ujmout vedení mé přípravy; znal všechny okruhy témat a měl přímo přebytek zkušeností s uměním sebeprezentace při osobních pohovorech a se schopností nepodlehnout beznaději ani po opakovaných neúspěších. Já osobně jsem do našeho projektu vstupovala s jasným vědomím, že musím přiložit ruku k dílu, abychom zajistili hladký chod naší malé domácnosti, již budeme po svatbě tvořit my dva, moje matka, můj dědeček a naše budoucí potomstvo. A tak jsem souhlasila. Jakmile jsme se shodli, chyběl nám už jen prostředek: psací stroj, na kterém bych se učila psát všemi deseti, abych zvládla nevyhnutelnou zkoušku z kancelářského psaní na klávesnici. Ignacio strávil celé roky trénováním na cizích strojích a prošel si křížovou cestou po smutných institucích páchnoucích tukem, inkoustem a zatuchlým potem. Nechtěl dopustit, abych musela podstoupit stejné martyrium, a proto toužil pořídit mi vlastní vybavení. Jeho hledáním jsme strávili následující týdny, jako by se jednalo o největší investici našeho života.

Prostudovali jsme všechny možnosti a nesčetněkrát všechno propočítali. Nerozuměla jsem technickým parametrům, ale připadalo mi, že se nám bude hodit něco malého a lehkého. Ignaciovi byla velikost lhostejná, zato s pedantskou přesností zkoumal ceny, splátky a fungování stroje. Prošli jsme všechna prodejní místa v Madridu, hodiny jsme trávili před výlohami a naučili jsme se vyslovovat cizí názvy, které nám připomínaly jména exotických měst či filmových hvězd: Remington, Royal, Underwood. Klidně jsme se mohli rozhodnout pro jinou značku, mohli jsme skončit v americké nebo německé prodejně, ale nakonec jsme si vybrali italský stroj Hispano-Olivetti v ulici Pi y Margall. Jak nás mohlo napadnout, že tím prostým činem, pouhými dvěma či třemi kroky navíc a překročením přes práh obchodu, podepíšeme naší společné budoucnosti rozsudek smrti a nevratně změníme chod věcí příštích?

2

„Nevezmu si Ignacia, mami.“

Právě se snažila navléct nit do jehly a po mých slovech ztuhla uprostřed pohybu, s nití mezi prsty.

„Co to říkáš, dítě?“ zašeptala. Mluvila přiškrceným hlasem, nevěřícným a plným úžasu.

„Opouštím ho, mami. Zamilovala jsem se do jiného muže.“

Zahrnula mě těmi nejostřejšími výčitkami, jaké byla schopna vypustit z úst. Vzývala nebesa, prosila o zásah všechny svaté a pokoušela se mě přesvědčit desítkami argumentů, abych od svého rozhodnutí upustila. Když pochopila, že tím ničeho nedosáhne, posadila se do houpacího křesla vedle dědečka, zakryla si tvář rukama a rozplakala se.

Přečkala jsem ty chvíle s předstíranou odvahou, smělými slovy jsem se snažila zakrýt nervozitu. Matčiny reakce jsem se obávala: Ignacio se pro ni stal synem, kterého nikdy neměla, člověkem, jenž vyvážil nepřítomnost mužského prvku v naší malé rodině. Povídali si spolu, dobře spolu vycházeli, rozuměli si. Matka mu vařila jeho oblíbené dušené maso, leštila mu boty a přešívala saka poté, co jim stáří ubralo na eleganci. On ji na oplátku obdařoval lichotkami, když se v neděli nastrojila na mši, nosil jí žloutkové cukroví a občas jí napůl žertem říkal, že je hezčí než já.

Věděla jsem, že svou odvahou zničím jejich důvěrné soužití a otřesu od základu více životy než jen svým vlastním, ale nemohla jsem proti tomu nic dělat. Mé rozhodnutí bylo pevné jako skála: nebude svatba ani konkurz na místo ve státní správě, nebudu se učit psát na stroji a nikdy nebudu mít děti s Ignaciem, ani s ním nebudu sdílet postel a radost ze života. Opustím ho a žádná síla na světě mé rozhodnutí nezvrátí.

Obchod Hispano-Olivetti měl dvě velké výlohy, v kterých firma s okázalou hrdostí vystavovala své výrobky pohledům kolemjdoucích, a mezi nimi prosklené dveře s příčným madlem z nablýskaného bronzu. Ignacio otevřel a vstoupili jsme dovnitř. Zvuk zvonku ohlásil náš příchod, ale nikdo nás nepřišel přivítat. Několik minut jsme tam jen tak plaše stáli a s úctou jsme si prohlíželi vystavené psací stroje. Neodvážili jsme se ničeho dotknout, dokonce ani nábytku z naleštěného dřeva, na kterém spočívaly všechny ty mechanické zázraky, z nichž jsme si měli vybrat ten, který by nejlépe vyhovoval našim požadavkům. V zadní části prostorného obchodu se nacházela kancelář, z níž se ozývaly mužské hlasy.

Nemuseli jsme však čekat dlouho. Hlasy si byly dobře vědomy přítomnosti zákazníků a vlastník jednoho z nich, korpulentní muž v tmavém obleku, nás konečně vyšel uvítat. Zdvořile nás pozdravil a zeptal se, jaké máme přání. Ignacio mu vysvětlil, co hledáme, a požádal ho o technické údaje a doporučení. Prodavač, svědomitý profesionál, se pustil do vypočítávání vlastností každého z vystavených strojů. Jeho výklad byl podrobný, precizní, plný odborných výrazů a technických detailů, ale tak monotónní, že jsem po dvaceti minutách začala nudou usínat. Ignacio – na rozdíl ode mě – vstřebával informace všemi pěti smysly, nevnímal svět kolem sebe a byl zcela pohroužen do zvažování všech předkládaných dat. Rozhodla jsem se od nich poodejít, protože mě to ani v nejmenším nezajímalo. Co vybere Ignacio, bude zvoleno dobře. Mně na počtu úhozů, zpětné páce ani zvonku nezáleželo.

Pustila jsem se tedy do prohlídky ostatních částí obchodu a hledala jsem něco, čím bych se mohla rozptýlit. Prohlédla jsem si dva velké reklamní plakáty propagující firemní výrobky barevnými obrázky a textem v jazycích, jimž jsem nerozuměla, pak jsem přistoupila k výloze a pozorovala chodce, spěchající po ulici. Po chvíli jsem se bez zájmu vydala do zadní části prodejny.

Podél jedné zdi se táhla dlouhá skříň s prosklenými dveřmi. Podívala jsem se na svůj odraz a všimla jsem si, že se mi z drdolu uvolnilo několik pramínků; upravila jsem si vlasy a využila jsem příležitosti k tomu, abych se štípla do tváří a dodala svému znuděnému obličeji trochu barvy. Beze spěchu jsem zkontrolovala svůj vzhled; měla jsem na sobě své nejlepší šaty: konec konců, nákup psacího stroje pro nás představoval významnou událost. Povytáhla jsem si punčochy plynulým pohybem od kotníků až ke stehnům; uhladila jsem si sukni na bocích, upravila pásek a límec kolem krku. Znovu jsem se dotkla vlasů, podívala jsem se na sebe zepředu i z boku, pomalu jsem prozkoumala svou zrcadlovou dvojnici v odlesku skla. Vyzkoušela jsem několik póz a tanečních kroků a zasmála jsem se. Když mě unavil pohled na vlastní obraz, pokračovala jsem v bloumání po místnosti a krátila jsem si dlouhou chvíli lelkováním mezi nábytkem a hlazením jeho hladkých povrchů. Tomu, co nás sem přivedlo, jsem věnovala pramalou pozornost: podle mě se všechny ty stroje lišily jen velikostí. Některé byly velké a robustní, jiné malé; některé vypadaly lehké, jiné těžké, ale v mých očích se jednalo o hromadu tmavého harampádí, jež postrádala sebemenší přitažlivost. Lhostejně jsem se zastavila u jednoho z nich, položila jsem prst na klávesnici a předstírala jsem, že vyťukávám písmena mé osobě nejbližší. S, i, r, a. Sira, zopakovala jsem šeptem.

„Nádherné jméno.“

Zvučný mužský hlas se ozval za mými zády, tak blízko, že jsem téměř cítila jeho dech na šíji. Páteří mi proběhlo jemné zachvění a přinutilo mě polekaně se otočit.

„Ramiro Arribas,“ řekl a podával mi ruku. Nebyla jsem schopna okamžitě reagovat, možná proto, že jsem nebyla zvyklá, aby mě někdo zdravil tak formálně, anebo jsem nedokázala tak rychle vstřebat dojem, jakým na mě jeho nečekaná přítomnost zapůsobila.

Kdo byl ten muž, kde se tady vzal? On sám mi to vzápětí objasnil, s pohledem upřeným do mých očí.

„Jsem vedoucí obchodu. Promiňte, že jsem se vás neujal dříve, ale snažil jsem se vyřídit jeden telefonát.“

A pozoroval jsem vás přes žaluzie oddělující kancelář od prodejny, měl dodat. Ale neudělal to; nechal mě, abych si to sama domyslela. Vycítila jsem to z jeho upřeného pohledu a hlubokého hlasu; ze skutečnosti, že oslovil mě místo Ignacia, a z toho, jak dlouho mi tiskl ruku v dlani. Pochopila jsem, že mě sledoval, jak bezcílně bloudím po místnosti. Viděl, jak se upravuji před prosklenou skříní: jak si uhlazuji šaty na bocích a přejíždím dlaněmi po nohou. V úkrytu své kanceláře vstřebával křivky mého těla a línou vláčnost mých pohybů. Hodnotil mě, oceňoval mou postavu i rysy obličeje. Studoval mě zasvěceným pohledem muže, který přesně ví, co se mu líbí, a který je zvyklý dosáhnout svého a okamžitě uspokojovat své touhy. A rozhodl se dát mi to najevo. Nikdy jsem s žádným mužem něco podobného nezažila, nikdy by mě nenapadlo, že dokážu v někom probudit tak smyslnou touhu. Ale stejně jako zvířata pudově vycítí nebezpečí – díky stejnému základnímu instinktu – jsem v srdci věděla, že Ramiro Arribas se jako dravý vlk rozhodl mě získat.

„To je váš manžel?“ zeptal se a kývl směrem k Ignaciovi.

„Můj snoubenec,“ zmohla jsem se na odpověď.

Snad se mi to jen zdálo, ale měla jsem pocit, že se mu na tváři mihl spokojený úsměv.

„Skvělé. Pojďte se mnou, prosím.“

Dal mi přednost a jeho dlaň přitom jemně přilnula k mému pasu, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Přívětivě pozdravil Ignacia a poslal prodavače do kanceláře, aby se sám ujal jednání s lehkostí člověka, který tleskne, aby rozehnal hejno holubů. Vypadal jako kouzelník, s napomádovanými vlasy, hranatým obličejem, širokým úsměvem, silným krkem a chováním tak impozantním, tak mužným a rozhodným, že ve srovnání s ním můj chudáček Ignacio působil jako nedomrlé dítě.

Když se dozvěděl, že psací stroj, který hodláme koupit, má sloužit k mé výuce psaní na stroji, vychválil ten nápad, jako by se jednalo o přímo geniální myšlenku. Ignacio v něm viděl kompetentního odborníka, který mu předestřel všechny technické detaily a různé alternativy výhodného nákupu. Pro mě byl něčím víc: přírodní pohromou, magnetem, jistotou.

Ještě chvíli trvalo, než jednání dospělo k závěru. Během něj Ramiro Arribas ani na vteřinu nepřestal vysílat své signály. Letmý dotek, nečekaný žert, úsměv; dvojsmyslná slova a pohledy, které se jako kopí zabodávaly do mého nitra. Ignacio, ponořen do svého vlastního světa, si vůbec neuvědomoval, co se přímo před jeho očima odehrává. Nakonec se rozhodl pro přenosný psací stroj Lettera 35, s bílými kulatými klávesami, do nichž byla vsazena písmena abecedy tak elegantně, že vypadala jako vyrytá dlátkem.

„Znamenitá volba,“ uzavřel manažer pochvalou Ignaciův výběr, jako by se rozhodl z vlastní vůle a nepodlehl vychytralé manipulaci zkušeného prodejce, který ho přiměl vybrat si právě tento model. „Nejvhodnější typ pro tak štíhlé prstíky, jako má vaše snoubenka. Dovolte mi, slečno, abych se na ně podíval.“

Rychle jsem vyhledala Ignaciův pohled, abych si vyžádala jeho souhlas, ale nedíval se na mě: opět zaměřil svou pozornost na mechanismus stroje. Nesměle jsem natáhla ruku. Ramiro Arribas mě pomalu a troufale hladil za nevinné pasivity mého chlapce, jeden prst po druhém, se smyslností, z které mi naskočila husí kůže a nohy se mi roztřásly jako listí v letním vánku. Pustil mě, až když Ignacio zvedl pohled od Lettery 35 a požádal o instrukce ohledně platby. Dohodli se, že na místě zaplatíme zálohu padesát procent z ceny a zbytek vyrovnáme následující den.

„Kdy si ho můžeme odnést?“ zeptal se Ignacio.

Ramiro Arribas pohlédl na hodinky.

„Chlapec ze skladu vyřizuje nějaké pochůzky a dnes odpoledne se už nevrátí. Obávám se, že si pro něj budete muset přijít zítra.“

„A co tenhle? Nemůžeme si vzít tenhle?“ naléhal Ignacio, odhodlaný uzavřít obchod co nejdříve. Jakmile si vybral vhodný model, všechno ostatní považoval za otravné formality, které chtěl vyřídit co nejrychleji.

„V žádném případě. Nemohu dovolit, aby slečna Sira používala psací stroj, který si zkoušeli jiní klienti. Hned zítra ráno budu mít pro vás připravený zbrusu nový, s vlastním pouzdrem a obalem. Pokud mi necháte vaši adresu,“ řekl a obrátil se na mě, „osobně se postarám, aby vám byl doručen před polednem.“

„Vyzvedneme si ho tady,“ skočila jsem mu do řeči. Tušila jsem, že ten muž je schopen čehokoli, a zalila mě vlna hrůzy při představě, že by se mohl objevit před mou matkou a ptát se po mně.

„Nemůžu se uvolnit, musím až do večera pracovat,“ oznámil Ignacio. Při těch slovech jako by se mu kolem krku pomalu obtáčela neviditelná smyčka, připravená ho uškrtit. Ramiro se nemusel moc namáhat, aby ji trochu utáhl.

„A vy, slečno?“

„Já nepracuji,“ řekla jsem a vyhýbala jsem se jeho pohledu.

„Takže si tu platbu vezmete na starost?“ navrhl jakoby nic.

Nevěděla jsem, jak odmítnout, a Ignacio neměl ponětí, kam ten zdánlivě prostý návrh směřuje. Ramiro Arribas nás doprovodil ke dveřím a vřele se s námi rozloučil, jako bychom byli nejlepšími zákazníky za celou dobu existence firmy. Levou rukou energicky poplácal mého snoubence po zádech, pravou podal mně. A promluvil k nám oběma.

„Udělal jste dobře, že jste přišel k nám do Hispano-Olivetti, Ignacio. Ujišťuji vás, že na tento den jen tak nezapomenete. A vy, Siro, přijďte prosím kolem jedenácté. Budu vás čekat.“

Celou noc jsem se převalovala v posteli – nemohla jsem spát. Celé to bylo šílené a ještě byl čas tomu uniknout. Stačilo by prostě nejít do toho obchodu. Mohla bych zůstat doma s matkou, pomohla bych jí vyklepat matrace a vyleštit podlahy lněným olejem; popovídala bych si se sousedkami na náměstí, pak bych zašla na tržnici Cebada pro čtvrt libry cizrny a čerstvou tresku. Počkala bych, dokud se nevrátí Ignacio z ministerstva, a nesplněnou povinnost bych omluvila jakoukoli jednoduchou lží: bolela mě hlava, myslela jsem, že bude pršet. Mohla bych si po obědě na chvíli lehnout, mohla bych předstírat, že je mi špatně. Ignacio by tam zašel sám, zaplatil by vedoucímu, vyzvedl by psací stroj a tím by všechno skončilo. Víc bychom o Ramiru Arribasovi neslyšeli, nikdy by nám už nezkřížil cestu. Jeho jméno by pomalu upadlo v zapomnění a my bychom dál pokračovali v našem všedním životě. Jako by mě nikdy nehladil po ruce se smyslnou touhou; jako by mě nikdy nehltal očima zpoza žaluzií. Bylo to tak snadné, tak prosté. A já jsem to věděla.

Věděla jsem to, ale předstírala jsem, že to nevím. Druhý den jsem počkala, až matka odejde z domu. Nechtěla jsem, aby mě viděla, jak se vypravuji: podezírala by mě, že mám za lubem něco divného, kdyby si všimla, jak se hned od rána strojím. Sotva jsem slyšela, že se za ní zabouchly dveře, začala jsem se spěšně chystat. Napustila jsem vodu do lavoru, abych se umyla, postříkala jsem se levandulovou vodou, nahřála jsem na plotně želízko na vlasy, vyžehlila jsem si svou jedinou hedvábnou blůzku a sundala jsem punčochy ze šňůry, kde se celou noc sušily od večerní rosy. Byly to ty, které jsem měla na sobě předchozí den; jiné jsem neměla. Přinutila jsem se ke klidu a opatrně jsem si je natáhla, aby mi na nich ve spěchu neuteklo oko. A každý z těch mechanických, tisíckrát opakovaných pohybů měl toho rána poprvé konkrétní účel, cíl a příjemce: Ramira Arribase. To pro něj jsem se oblékla a navoněla – aby se na mě díval, aby cítil mou vůni, aby se mě zase dotýkal a hleděl mi do očí. Kvůli němu jsem si nechala rozpuštěné vlasy, aby mi v lesklých vlnách spadaly na záda. Kvůli němu jsem si utáhla pásek na sukni tak, že jsem mohla sotva dýchat. To pro něj: všechno jen pro něj.

Odhodlaně jsem procházela ulicemi, nevšímala jsem si chtivých pohledů a neslušných lichotek. Zakázala jsem si přemýšlet: vyhýbala jsem se myšlenkám na možné důsledky svého jednání a nechtěla jsem odhadovat, zda mě tato cesta zavede na práh ráje nebo rovnou do pekla. Prošla jsem uličkou Costanilla de San Andrés, náměstím Plaza de los Carros a zamířila jsem nahoru po Cava Baja na Plaza Mayor. Za dvacet minut jsem byla na náměstí Puerta del Sol a do půl hodiny jsem dosáhla svého cíle.

Ramiro už na mě čekal. Jakmile vytušil mou siluetu ve dveřích, ukončil rozhovor, který vedl s jiným zaměstnancem, a vykročil ke mně; cestou sebral svůj klobouk a plášť. Když stál vedle mě, chtěla jsem mu říct, že mám v kapse ty peníze, že mu Ignacio posílá pozdrav, že se asi ještě to odpoledne začnu učit psát. Nenechal mě. Jen se usmál, s cigaretou mezi rty, lehce se dotkl mých zad a řekl: „Jdeme.“ A já s ním šla.

Místo, které vybral, nemohlo být nevinnější: zavedl mě do kavárny Suizo. Když jsem s úlevou zjistila, že jsme v bezpečném prostředí, napadlo mě, že mám možná ještě čas se zachránit. Dokonce jsem si pomyslela – zatímco hledal volný stůl a vyzval mě, abych se posadila –, že naše schůzka zřejmě není ničím víc než pouhým projevem pozornosti vůči zákaznici. Začala jsem pochybovat, zda se to včerejší nestydaté flirtování neodehrávalo jen v mé bujné fantazii. Ale nebylo to tak. Navzdory bezúhonnosti okolí mě naše druhá schůzka opět přivedla na okraj propasti.

„Nedokázal jsem na tebe přestat myslet od chvíle, kdy jsi včera odešla,“ zašeptal mi do ucha, sotva jsme se usadili.

Nebyla jsem schopna odpovědi, slova mi prostě nevycházela z úst; rozpouštěla se někde v mém mozku jako cukr ve vodě. Zase mě vzal za ruku, upřeně se na ni díval a hladil ji stejně jako předchozího dne.

„Máš drsné dlaně. Řekni mi, co dělaly, než se dostaly ke mně?“

Jeho hlas zněl důvěrně a smyslně, lhostejný ke hluku kolem nás: k cinkání skleniček a ťukání porcelánu o mramorovou desku stolu, lomozu ranní konverzace a hlasům číšníků, vyřizujících objednávky u barového pultu.

„Šily,“ zašeptala jsem s očima sklopenýma do klína.

„Takže jsi švadlenka.“

„Byla jsem. Už ne.“ Konečně jsem zvedla pohled. „V poslední době není moc práce,“ dodala jsem.

„A proto se chceš naučit psát na stroji.“

Mluvil spiklenecky, důvěrně, jako by mě znal: jako by naše duše na sebe čekaly od počátku světa.

„Můj snoubenec si myslí, že bych se měla připravit na konkurz, abych mohla pracovat na úřadě jako on,“ řekla jsem s náznakem studu.

Číšník přinesl nápoje a přerušil náš rozhovor. Pro mě šálek horké čokolády. Pro Ramira kávu, černou jako noc. Využila jsem pauzy, abych si ho prohlédla, zatímco si vyměňoval pár slov s obsluhou. Měl na sobě jiný oblek než minule a jinou, dokonale nažehlenou košili. Měl vybrané způsoby a zároveň – v rámci oné uhlazenosti, kterou jsem u mužů ve svém okolí nikdy neviděla – z každého póru jeho těla vyzařovala mužnost: když kouřil, když si upravoval uzel na kravatě, když vytahoval peněženku z kapsy anebo si nesl šálek k ústům.

„A proč chce žena jako ty strávit život v kanceláři, tedy pokud to není příliš indiskrétní otázka?“ zeptal se po prvním doušku kávy.

Pokrčila jsem rameny.

„Asi abychom žili lépe.“

Pomalu se ke mně naklonil a jeho horký hlas mi zněl v uchu:

„Vážně chceš začít žít lepší život, Siro?“

Našla jsem útočiště v šálku čokolády: rychle jsem se napila, abych nemusela odpovídat.

„Umazala ses, ukaž, utřu ti to,“ řekl.

Přiložil mi dlaň k obličeji a přitiskl ji k obrysu mé čelisti; zapadly do sebe, jako by jeho ruka byla formou, z níž jsem byla kdysi stvořena. Pak mi přejel palcem po místě, kde byla domnělá skvrna od čokolády, kousíček od koutku úst. Jemně, pomalu mě hladil po tváři. Dovolila jsem mu to: směsice hrůzy a rozkoše mi bránila v jakémkoli pohybu.

„Tady ses taky umazala,“ zašeptal ochraptělým hlasem a přesunul prst.

Dotkl se mého spodního rtu. Opět mě hladil. Pomaleji, něžněji. Po zádech mi přeběhl mráz, prsty jsem sevřela samet sedačky.

„A tady taky,“ zopakoval. Pak mi laskal celé rty, kousíček po kousíčku, od jednoho koutku k druhému, rytmicky, pomalu, ještě pomaleji. Měla jsem pocit, že padám do něčeho měkkého, co jsem nedokázala definovat. Bylo mi jedno, že je to všechno lež a že na rtech nemám ani stopu po čokoládě. Bylo mi jedno, že u vedlejšího stolku tři důstojní staří páni zmlkli uprostřed hovoru a pozorují celou scénu s horoucím přáním, aby jim bylo alespoň o třicet let méně.

V té chvíli do kavárny vtrhla skupina hlučných studentů, kteří svým křikem a smíchem prolomili kouzlo okamžiku, jako když někdo propíchne mýdlovou bublinu. Náhle jsem se probrala, jako bych se probudila ze snu, překotně jsem si uvědomila několik věcí najednou: že se země pod mýma nohama nerozevřela, ale stále je pevná, že stačilo málo, aby naprostý cizinec vsunul prst do mých úst, že se mi po levém stehně sune chtivá ruka a že jsem se málem vrhla po hlavě do propasti. Znovunabytá příčetnost mě přinutila prudce vstát a rychle sáhnout po kabelce, přičemž jsem převrhla sklenici s vodou, kterou mi číšník přinesl k čokoládě.

„Tady máte peníze za psací stroj. Snoubenec si ho odpoledne vyzvedne,“ řekla jsem a upustila svazek bankovek na mramorový stolek.

Chytil mě za zápěstí.

„Neodcházej, Siro; nezlob se na mě.“

Trhnutím paže jsem se uvolnila z jeho sevření. Nepodívala jsem se na něj ani jsem se s ním nerozloučila; jen jsem se otočila a s předstíranou důstojností vykročila k východu. Až tehdy mi došlo, že jsem se polila vodou a levou nohu mám celou promočenou.

Nešel za mnou: pravděpodobně si uvědomil, že by to nemělo smysl. Zůstal tam sedět, a jak jsem se vzdalovala, střelil po mně posledním šípem.

„Vrať se jindy. Víš, kde mě najdeš.“

Tvářila jsem se, že ho neslyším, prodrala jsem se tlupou studentů a ztratila jsem se v ruchu ulice.

Osmkrát jsem si šla večer lehnout s nadějí, že ráno bude všechno jinak, a každý den jsem se probouzela s jedinou vtíravou myšlenkou v hlavě: Ramiro Arribas. Vzpomínka na něj mě přepadala kdykoli během dne a ani na okamžik jsem ho nedokázala vypudit z mysli: když jsem stlala postel, když jsem smrkala, při loupání pomeranče anebo když jsem scházela po schodech s jeho obrazem otisklým na sítnici.

Ignacio s matkou dál plánovali svatbu, ale nedokázali mě přimět, abych sdílela jejich nadšení. Nic mě netěšilo, nic mě nezajímalo. To budou nervy, mysleli si. A já jsem se zatím snažila dostat Ramira z hlavy, nevzpomínat na jeho hlas, na prst hladící mé rty, jeho dlaň na mém stehně a na ta poslední slova, která se mi vtiskla do mysli ve chvíli, kdy jsem se k němu v kavárně otočila zády, přesvědčená, že útěkem dokážu to šílenství zastavit. Vrať se jindy, Siro. Vrať se.

Bojovala jsem ze všech sil, abych mu odolala. Bojovala jsem, a prohrála. Nemohla jsem dělat nic, abych rozumem potlačila živočišnou přitažlivost, kterou ve mně ten muž vzbuzoval. Jakkoli jsem hledala, nedokázala jsem ve svém okolí najít žádnou pomoc, sílu ani oporu, které bych se mohla držet, aby mě to k němu tolik netáhlo. Ani můj nastávající manžel, kterého jsem si za necelý měsíc měla vzít, ani moje počestná matka, jež vynaložila takovou námahu, aby ze mě vychovala slušnou a zodpovědnou ženu. Nezastavila mě ani nejistota, že toho člověka sotva znám a nevím, jaký osud mě po jeho boku čeká.

Devět dnů po své první návštěvě obchodu Hispano-Olivetti jsem se tam vrátila. Stejně jako poprvé mě přivítalo cinkání zvonku nade dveřmi. Ale žádný tlustý prodavač se neobjevil, žádný chlapec ze skladu, žádný jiný zaměstnanec. Čekal na mě Ramiro.

Šla jsem k němu a snažila jsem se, aby mé kroky zněly rázně. Věděla jsem přesně, co mu řeknu. Ale neřekla jsem nic. Nenechal mě. Sotva jsem se ocitla v jeho dosahu, ovinul mi ruku kolem šíje a vtiskl mi polibek tak vášnivý, tak smyslný a dlouhý, až jsem měla pocit, že se mé tělo rozpustí a promění v loužičku sladké melasy.

Ramiru Arribasovi bylo třicet čtyři let, měl za sebou bouřlivou minulost a tak neuvěřitelnou schopnost svádět, že by mu neodolala ani betonová zeď. Nejdřív přitažlivost, pochybnosti a nejistota. Potom propast a vášeň. Pila jsem vzduch, který dýchal, a když jsem kráčela vedle něj, vznášela jsem se dvě pídě nad zemí. Řeky se mohly vylít z břehů, budovy zřítit a ulice mohly být vymazány z map; nebe se mohlo spojit se zemí a celý vesmír se mi mohl zhroutit u nohou, všechno bych vydržela, kdyby byl Ramiro se mnou.

Ignacio s matkou začali mít podezření, že se se mnou děje něco divného, něco víc než jen pouhé napětí z blížící se svatby. Nebyli však schopni odhalit příčinu mého vzrušení ani najít důvod, který by ospravedlnil tajnůstkářství, jež mě celé dny provázelo, mé náhlé odchody a hysterický smích, který jsem občas nedokázala zadržet. Dokázala jsem ten dvojí život udržet v rovnováze sotva pár dnů, přesně tak dlouho, abych si uvědomila, jak se ručička vah stále víc vychyluje, jak miska s Ignaciem klesá a Ramirova stoupá. Za necelý týden jsem věděla, že se musím od všeho odříznout a vrhnout se do prázdna. Nastal čas skoncovat s minulostí. Nechat ji za sebou.

Ignacio k nám přišel večer.

„Počkej na mě na náměstí,“ zašeptala jsem škvírou ve dveřích, otevřených sotva na několik centimetrů.

Matka se to dozvěděla v poledne; nemohla jsem ho dál držet v nevědomosti. Za pět minut jsem sešla dolů, s nalíčenými rty, novou kabelkou v jedné ruce a Letterou 35 v druhé. Čekal na mě na naší oblíbené lavičce, na tom kousku chladného kamene, kde jsme strávili tolik hodin plánováním společné budoucnosti, která už nikdy nepřijde.

„Chodíš s někým jiným, že?“ zeptal se, když jsem se posadila vedle něj. Nepodíval se na mě, pohled upíral k zemi, na prašnou hlínu, do které kopal špičkou boty.

Přikývla jsem. Jednoznačné ano beze slov.

„Kdo to je?“ chtěl vědět.

Řekla jsem mu to. Kolem nás pokračovaly zvuky všedního dne: děti, psi a cinkání bicyklů, vyzvánění z kostela svatého Ondřeje, svolávající na večerní mši, hrčení povozů na dláždění, unavení mezci kráčející vstříc konci dne. Chvíli trvalo, než Ignacio opět promluvil. Musel vytušit pevnost a nezvratnost mého rozhodnutí, protože ani nedal najevo překvapení. Neudělal scénu ani nežádal vysvětlení. Nenadával mi ani neprosil, abych si to ještě rozmyslela. Řekl jen jedinou větu, pomalu, jako by ji ze sebe musel násilím vymačkat.

„Nikdy tě nebude milovat tak jako já.“

A pak vstal, uchopil psací stroj a vykročil s ním do prázdna. Dívala jsem se, jak se vzdaluje, jak kráčí v kalném světle pouličních lamp, a možná potlačuje touhu roztříštit ten stroj o dlažbu.

Upřeně jsem ho pozorovala, jak přechází náměstím, sledovala jsem ho, dokud jeho postava nezmizela v dálce, dokud ji nepohltila snášející se podzimní noc. Jak ráda bych tam zůstala a plakala nad jeho nepřítomností, litovala bych našeho rozchodu, který byl tak rychlý a smutný, obviňovala bych se za to, že jsem ukončila naše plány na budoucnost plnou naděje. Ale nemohla jsem. Neuronila jsem jedinou slzu, nepocítila jsem ani tu nejmenší výčitku. Sotva minutu poté, co se ztratil ve tmě, jsem také vstala z lavičky a odešla. Navždy jsem za sebou nechala svou čtvrť, své lidi, svůj malý svět. Zůstala tam celá moje minulost a já jsem vykročila do nové fáze života; života, který se zdál být zářivý a v němž jsem si právě v té chvíli nedokázala představit větší štěstí než schoulit se v Ramirově náručí.

3

S ním jsem poznala jiný život. Naučila jsem být nezávislá na matce, bydlet s mužem a držet si služku. Snažila jsem se Ramirovi ve všem vyhovět a neměla jsem jiný cíl než učinit ho šťastným. A také jsem poznala jiný Madrid: Madrid elegantních podniků a módních lokálů, divadel, restaurací a nočního života. Koktejly v kavárnách Negresco, Granja del Henar a Bakanik. Filmové premiéry v Real Cinema, s živým hudebním doprovodem a Mary Pickfordovou na plátně; Ramiro mi vkládá bonbony do úst, já mu rty lehce svírám špičky prstů a rozplývám se láskou. Carmen Amaya v divadle Fontalba, Raquel Mellerová v Maravillas. Flamenco ve Villa Rosa, kabaret v Palacio del Hielo. Madrid rušný a vzrušující, jehož jsme si s Ramirem užívali, jako by neexistoval včerejšek ani zítřek. Jako bychom si museli vychutnat každičký přítomný okamžik pro případ, že by neexistovala žádná budoucnost.

Co bylo na Ramirovi tak zvláštního, že mi za pouhých několik týdnů obrátil život vzhůru nohama? Dokonce i dnes, o tolik let později, dokážu bez zaváhání vyjmenovat celý seznam věcí, které mě na něm přitahovaly, a jsem přesvědčena, že kdybych se stokrát narodila, stokrát bych se do něj zamilovala stejně jako tenkrát. Ramiro Arribas, neodolatelný, světácký, k zbláznění hezký. S tmavými vlasy sčesanými dozadu, s oslnivým vzhledem pravého muže, vyzařující optimismus a sebejistotu dvacet čtyři hodin denně, sedm dnů v týdnu. Vtipný a smyslný, lhostejný k tehdejší neklidné politické situaci, jako by ani nežil v reálném světě. Přátelil se s kdekým, ale vážně nebral nikoho; spřádal velkolepé plány, vždy znal to správné slovo a správné gesto pro každou situaci. Energický, nádherný člověk, vždy připravený k akci. Dnes ředitel italské firmy vyrábějící psací stroje, včera obchodní zástupce německé automobilky, předevčírem – co na tom záleží, a příští měsíc – bůh ví.

Co viděl Ramiro na mně, proč se zamiloval do chudé krejčové, která se měla vdát za státního úředníka bez větších ambicí? Pravá láska poprvé v životě, přísahal mi tisíckrát. Měl předtím jiné ženy, jistě. Kolik, ptala jsem se. Několik, ale žádnou jako ty. A pak mě líbal a já měla pocit, že tančím na pokraji mdlob. Nebylo by pro mě těžké sepsat také seznam jeho dojmů ze mě, pamatuji si je všechny. Výbušná směs téměř dětské naivity a chování bohyně, říkával. Nebroušený diamant, říkal. Někdy se mnou jednal jako s malou holčičkou, a těch deset let věkového rozdílu mezi námi pak působilo jako celá staletí. Předvídal všechny moje rozmary a naplňoval mou touhu po překvapení těmi nejneočekávanějšími nápady. Kupoval mi punčochy v obchodě s hedvábným zbožím Lyon, krémy a parfémy, kubánské zmrzliny s příchutí čerimoji, manga a kokosu. Učil mě, jak jíst několika různými příbory, řídit jeho Morris, luštit jídelní lístky v restauracích a vdechovat dým do plic při kouření. Vyprávěl mi o slavných postavách minulosti a o umělcích, které kdysi znal; vzpomínal na staré přátele a vyjmenovával skvělé příležitosti, které by nás mohly čekat v některém vzdáleném koutu zeměkoule. Kreslil mapy světa a nechával mě růst. Nicméně občas ta holčička zmizela a tehdy jsem se objevila já, dospělá žena, a jemu nezáleželo na tom, že mi chybí vzdělání a zkušenosti: toužil po mně a měl mě rád takovou, jaká jsem byla, pevně mě objímal, jako by moje tělo představovalo jediný pevný bod v bouřlivé nestálosti jeho existence.

Hned na začátku jsem se nastěhovala k němu, do jeho mládeneckého bytu poblíž Plaza de las Salesas. Nevzala jsem si s sebou skoro nic, jako by můj život začínal nanovo; jako bych byla někdo jiný a znovu se narodila. Do nového domova jsem si přinesla jen své vzrušené srdce a několik kousků oblečení. Občas jsem navštívila matku; tehdy šila na zakázku z domova, ale vydělávala tak málo, že jí to sotva stačilo na přežití. Neschvalovala mi Ramira, nelíbilo se jí, jak se ke mně chová. Obviňovala ho, že mě z náhlého rozmaru odloudil od rodiny, že zneužil svého věku a postavení, aby mě pobláznil, že mě přinutil zpřetrhat všechna dosavadní pouta. Nesouhlasila s tím, že spolu žijeme na hromádce, že jsem opustila Ignacia a že už nejsem taková jako dřív. Jakkoli jsem se snažila, nikdy jsem ji nedokázala přesvědčit, že Ramiro mě do ničeho nenutil; že mě k němu přivedla jen moje nespoutaná láska. Naše hádky byly stále drsnější; zahrnovaly jsme se hořkými výčitkami a hluboce jsme se zraňovaly. Na každou výtku jsem reagovala nějakou drzostí, na každou výčitku ještě horší urážkou. Naše setkání běžně končila slzami, křikem a boucháním dveřmi, takže mé návštěvy byly stále vzácnější a kratší – a matka a já stále odcizenější.

Až jsem se jednoho dne dočkala z její strany pokusu o sblížení. Podnikla ho sice jen v roli prostředníka, přesto  – což jsme tehdy ještě netušily – přineslo toto její gesto zásadní změnu do života nás obou. Objevila se u našich dveří jednou uprostřed dopoledne. Ramiro už byl pryč a já jsem ještě spala. Večer jsme si vyrazili, byli jsme na Margaritě Xirgú v divadle Comedia a pak v baru Le Cock. Spát jsme šli až někdy ve čtyři ráno a já jsem byla tak unavená, že jsem si ani neodlíčila make-up, který jsem začala v poslední době používat. V polospánku jsem slyšela Ramira odejít, v polospánku jsem zaznamenala příchod Prudencie, služky, která měla na starosti úklid naší chaotické domácnosti. V polospánku jsem slyšela, jak jde pro mléko a čerstvý chléb, a chvíli nato někdo klepal na dveře. Nejdřív zlehka, potom hlasitě. Napadlo mě, že Prudencia opět zapomněla klíče, jako už několikrát. Vstala jsem celá rozespalá a podrážděně jsem křikla směrem ke dveřím, že už jdu. Ani jsem se neobtěžovala něco si obléct: Prudenciina hloupost za takovou námahu nestála. Ospale jsem otevřela; nestála tam však Prudencia, ale moje matka. Nevěděla jsem, co říct. Ona také ne, alespoň zpočátku. Prohlížela si mě odshora dolů, postupně se zastavila pohledem na mých rozcuchaných vlasech, na černých šmouhách rozmazané maskary pod očima, na zbytcích růže kolem úst a na nestydaté košilce, která odhalovala víc nahého těla, než byl její smysl pro slušnost schopen snést. Nemohla jsem ten pohled vydržet, nedokázala jsem mu čelit. Možná proto, že jsem byla ještě příliš zmožená po předchozí noci, anebo proto, že mě její strohá přísnost zcela vyvedla z míry.

„Pojď dál, nestůj ve dveřích,“ řekla jsem a snažila jsem se nedat najevo údiv, který ve mně její nenadálý příchod vyvolal.

„Ne, nepůjdu, spěchám. Přišla jsem ti jen vyřídit vzkaz.“

Celá situace byla tak napjatá a absurdní, že bych nikdy nevěřila, že se něco takového může stát, kdybych to onoho rána nezažila na vlastní kůži. Matka a já, které jsme toho tolik prožily a měly tolik společného, jsme se najednou proměnily v cizinky, které si navzájem nedůvěřují a podezíravě se měří na dálku jako dva pouliční psi.

Zůstala stát přede dveřmi, vážná, vzpřímená, s vlasy vyčesanými do hladkého drdolu, v němž prosvítaly první šedivé pramínky. Vysoká a důstojná, oblouky jejího obočí podtrhovaly nesouhlasný pohled. Navzdory prostému oblečení působila téměř elegantně. Když mě konečně přestala zkoumat, promluvila. Avšak navzdory mému očekávání neměla v úmyslu mě kritizovat.

„Mám pro tebe vzkaz. Prosbu, kterou ti mám vyřídit. Můžeš ji přijmout anebo odmítnout, to záleží na tobě. Ale já si myslím, že bys měla říct ano. Rozmysli si to; lepší pozdě než nikdy.“

Nepřekročila práh a její návštěva trvala jen o minutku déle, jen kolik potřebovala ke sdělení místa a času schůzky domluvené na totéž odpoledne, a pak se otočila a bez rozloučení odešla. Překvapilo mě, že mi neřekla nic víc, ale nemusela jsem čekat dlouho na to, čeho jsem se obávala. Přišlo to, hned jak začala scházet ze schodů.

„A umyj si ten svůj obličej, učeš se a obleč si něco slušného, vypadáš jako děvka!“

V poledne jsem se o svůj zážitek podělila s Ramirem. Nedávalo mi to smysl, nechápala jsem, co se může skrývat za tak nečekanou žádostí, a měla jsem obavy. Poprosila jsem ho, aby mě doprovodil. Kam? Seznámit se s otcem. Proč? Protože mě o to požádal. A co tak najednou? I kdybych si lámala hlavu deset let, nedokázala bych přijít na jediný důvod.

S matkou jsem se měla setkat brzy odpoledne na určené adrese: v ulici Hermosilla číslo 19. Velmi dobrá adresa a hezký dům; připomínal mi jeden z těch, kam jsem nosila balíčky s hotovými zakázkami. Snažila jsem se na tu schůzku pěkně upravit, vybrala jsem si modré lněné šaty, barevně sladěný plášť a malý klobouček se třemi pírky, půvabně stočenými nad levým uchem. Všechno to pochopitelně zaplatil Ramiro; byly to první kousky oblečení, které se dotkly mé kůže a které nebyly výtvorem matky nebo mým vlastním. Obula jsem si boty na vysokém podpatku a vlasy jsem si nechala rozpuštěné na záda; líčidla jsem téměř nepoužila – nechtěla jsem slyšet žádné výčitky. Při odchodu jsem se prohlédla ve vysokém zrcadle. Ramirova postava se odrážela za mnou, s obdivným úsměvem na rtech a rukama v kapsách.

„Vypadáš fantasticky. Uděláš na něj dojem.“

Pokusila jsem se vděčně usmát, ale nešlo to. Vypadala jsem krásně, to byla pravda; krásně, ale cize, jako někdo jiný, než kým jsem byla ještě před několika měsíci. Z matčina pohledu při setkání jsem usoudila, že jí Ramirova přítomnost není po chuti. Když pochopila, že se chystáme vejít do domu oba, bez zábran nás zastavila.

„Tohle je rodinná záležitost; bude lepší, když počkáte tady.“

Aniž by čekala na odpověď, prošla impozantní vstupní bránou z černého tepaného železa a skla. Byla bych ráda, kdyby Ramiro zůstal po mém boku, potřebovala jsem jeho duševní podporu a sílu, ale neodvážila jsem se matce protiřečit. Jen jsem Ramirovi šeptem řekla, že bude lepší, když půjde, a vstoupila jsem za matkou.

„Jdeme navštívit pana Alvarada. Očekává nás,“ oznámila vrátnému. Ten přikývl a beze slova se chystal doprovodit nás k výtahu.

„To není třeba, děkuji.“

Prošly jsme rozlehlou halou a začaly jsme stoupat do schodů; matka přede mnou kráčela rázně, vůbec se nepřidržovala naleštěného dřeva zábradlí. Na sobě měla kostýmek, který jsem neznala. Já jsem šla za ní, vyplašená, zábradlí jsem svírala jako záchranný kruh za noční bouře. Obě jsme mlčely. Jak jsme šlapaly vzhůru, stupeň za stupněm, hlavou mi vířily zmatené myšlenky. První odpočívadlo. Jak to, že se matka pohybuje v cizím prostředí s takovou samozřejmostí? Mezipatro. Jaký bude ten muž, za kterým jdeme, a proč se tak náhle, po tolika letech, rozhodl mě poznat? První patro. Další myšlenky zůstaly nakupeny v mé hlavě; nezbyl na ně čas, došly jsme do cíle. Velké dveře po pravé straně, matčin prst tisknoucí zvonek, sebejistě, beze stopy ostychu. Dveře se okamžitě otevřely a za nimi stála stařičká služka v černém stejnokroji a bělostném čepci.

„Dobrý den, Servando. Jdeme za pánem. Předpokládám, že je v knihovně.“

Servanda tam jen stála s pootevřenými ústy, nevydala ani hlásku, nepozdravila, jako by viděla dva duchy. Když se trochu vzpamatovala a chystala se něco říct, přerušil ji nějaký hlas. Mužský hlas, výrazný a mocný; ozval se z hloubi bytu.

„Ať jdou dál.“

Služebná ustoupila stranou, stále ještě v zajetí úžasu. Nemusela nám ukazovat cestu: matka ji evidentně dobře znala. Prošly jsme širokou chodbou kolem salonů se stěnami potaženými barevnými látkovými tapetami a plnými gobelínů a rodinných portrétů. Když jsme došli k pootevřeným dvoukřídlým dveřím po levé straně, matka do nich vstoupila. Spatřily jsme statnou postavu muže, který nás čekal uprostřed místnosti. A opět ten zvučný hlas:

„Pojďte dál.“

Velká pracovna pro velkého muže. Obrovský psací stůl pokrytý papíry, vysoká knihovna nacpaná knihami; urostlý muž, který se na mě díval, nejdřív do očí, pak odshora dolů a znovu nahoru. Objevoval mě. Polkl, já jsem polkla. Přistoupil k nám, sevřel mi paži a jemně ji stiskl, jako by se chtěl ujistit, že jsem skutečná. Pousmál se koutkem úst, trochu smutně.

„Vypadáš stejně jako tvoje matka před pětadvaceti lety.“

Upřeně na mě zíral a svíral mi paži, vteřinu, dvě, tři, deset. Potom, aniž by mě pustil, přesunul pohled na matku. Na tvář se mu vrátil ten mírně zatrpklý úsměv.

„Jak je to dávno, Dolores.“

Neodpověděla, ani neuhnula očima. Konečně spustil ruku z mé paže a natáhl ji k ní; nezdálo se, že k pozdravu, jen kvůli doteku, jako by doufal, že mu sevře dlaň svými prsty. Ale matka se vůbec nepohnula, nereagovala na tu výzvu, až se nakonec probral z omámení, odkašlal si a zdvořilým, ale přísně neutrálním tónem nám nabídl, abychom se posadily.

Nezamířil k velkému pracovnímu stolu, kde ležely hromady papírů, ale pozval nás do druhé části knihovny. Matka se posadila do křesla, on naproti ní. Já jsem si sedla na pohovku, doprostřed, mezi ty dva. Všichni tři jsme byli napjatí a nervózní. On se zaměstnal zapalováním doutníku. Ona seděla vzpřímeně, s koleny u sebe a rovnými zády. Já jsem mezitím škrábala ukazováčkem do vínově červeného damašku pohovky a soustředila jsem na tu činnost veškerou pozornost, jako bych chtěla vydrápat do látky díru a zalézt do ní jako myška. Ovzduší se naplnilo kouřem, opět si odkašlal, zřejmě se chystal něco říct, ale než se k tomu odhodlal, slovo si vzala matka. Oslovila mě, ale oči upírala na něj. Její hlas mě přinutil nakonec k nim zvednout zrak.

„Siro, tohle je tvůj otec, konečně ho poznáváš. Jmenuje se Gonzalo Alvarado, je inženýr, majitel slévárny, a prožil celý život v tomto domě. Dřív byl synem pána, teď je sám pánem, tak to v životě chodí. Už je to strašně dávno, co jsem šila pro jeho matku; tak jsme se my dva poznali a nakonec ses po třech letech narodila ty. Nepředstavuj si žádný levný románek, kde mladý pán bez skrupulí svede chudou švadlenku, nic takového. Když jsme si spolu začali, bylo mi dvaadvacet a jemu dvacet čtyři; oba jsme dobře věděli, kdo jsme, kam patříme a čemu budeme muset čelit. Nepodvedl mě, a já jsem nepodlehla falešným nadějím. Byl to vztah, který skončil, protože byl bezvýchodný; protože nikdy neměl začít. Byla jsem to já, kdo ho ukončil, on nás dvě neopustil. A byla jsem to já, kdo trval na tom, abyste se vy dva nestýkali. Tvůj otec se snažil zůstat s námi v kontaktu, zpočátku naléhal; pak se s tím postupně smířil. Oženil se a měl další dvě děti, syny. Už dlouho jsem o něm nic nevěděla, dokud mi včera neposlal vzkaz. Neřekl mi, proč tě chce poznat právě teď, to se brzy dozvíme.“

Zatímco mluvila, pozorně ji sledoval, vážně a s respektem. Když zmlkla, chvíli počkal, než promluvil. Zdálo se, že přemýšlí a váží slova, aby přesně vyjádřil to, co chce říct. Využila jsem tu krátkou odmlku, abych si ho prohlédla, a jako první mě napadlo, že takto bych si svého otce v životě nepředstavovala. Já jsem byla tmavovlasá, matka byla tmavovlasá, a když jsem občas přemýšlela o otci, vždy jsem předpokládala, že je jako my – drobné postavy, s olivovou pletí a tmavými vlasy. Vždy jsem také představu otce spojovala s lidmi z našeho okolí: se sousedem Norbertem, s táty mých kamarádek, s muži, kteří se potloukali po hospodách a ulicích naší čtvrti. S normálními otci normálních dětí: s poštovními doručovateli, prodavači, úředníky, číšníky z kaváren nebo majiteli trafik, galanterií či zeleninových stánků na tržnici Cebada. Bohatí pánové, které jsem potkávala při pochůzkách v lepších madridských čtvrtích, když jsem roznášela zakázky z dílny doni Manuely, mi připadali jako z jiného světa, bytosti jiného druhu, kteří absolutně nezapadali do vzorce vyhrazeného v mé mysli pro otcovskou postavu. Nicméně teď jsem měla před sebou jednoho z nich. Muže dosud pohledného navzdory poněkud nadměrné korpulentnosti, s prošedivělými vlasy, které kdysi musely být světlé, s očima barvy medu, nyní trochu zarudlýma, v šedém obleku; majitele bohatého domova a nepřítomné rodiny. Byl o tolik jiný než ostatní otcové, které jsem znala. Nakonec tedy promluvil, obracel se střídavě na matku a na mě, občas na obě zároveň, občas na žádnou z nás.

„Tak tedy, není to snadné,“ řekl úvodem.

Zhluboka potáhl z doutníku a vyfoukl kouř. Zvedl pohled a konečně se mi podíval do očí, pak matce, pak zpět do mých. A začal mluvit; hovořil tak dlouho a naléhavě, že když se na okamžik proud jeho slov zastavil, uvědomila jsem si, že tam sedíme téměř potmě, naše těla se proměnila ve stíny a jediným světlem v místnosti je slabá a bledá záře vycházející z lampičky se zeleným stínítkem na psacím stole.

„Vyhledal jsem vás, protože se obávám, že mě kdykoli mohou zabít, anebo že já někoho zabiju a mě pak zavřou, což by bylo totéž, protože by to znamenalo mou smrt. Politická situace je na pokraji výbuchu, a až se tak stane, jen Bůh ví, jak všichni skončíme.“

Poočku jsem se podívala na matku, abych viděla její reakci, ale v jejím výrazu jsem nenašla ani náznak znepokojení: jako by si místo obav z brzké smrti právě vyslechla přesný čas anebo předpověď počasí. On zatím pokračoval v ponurých proroctvích a svém hořkém výlevu.

„A protože vím, že mé dny jsou sečteny, pustil jsem se do inventury svého života, a co jsem zjistil, že mám? Peníze, ano. Hmotný majetek, také. A jeden podnik se dvěma sty zaměstnanci, do kterého jsem třicet let vkládal duši i srdce, a kde mě dnes – pokud zrovna neorganizují stávku – ponižují a plivou mi do tváře. A manželku, která když viděla, jak podpalují kostely, odjela i se svou matkou a sestrami modlit se růženec do Saint-Jean-de-Luz. A dva syny, povaleče, kterým nerozumím, protože se z nich stali fanatici, kteří celé dny střílejí do vzduchu a obdivují toho blouznivce, syna Primo de Rivery, který popletl hlavy všem panským synkům v Madridu těmi svými romantickými žvásty o pozvednutí národního ducha. Nejraději bych je všechny nahnal do slévárny, aby pracovali dvanáct hodin denně, tam by se jim hned vzkřísil národní duch při bušení kladivem do kovadliny.

Svět se strašně změnil, Dolores, nezdá se ti? Dělníkům už nestačí zajít si na tancovačku na svátek svatého Kajetána a na koridu do Carabanchelu, jak se zpívá v té operetě. Vyměňují osly za jízdní kola, sdružují se do odborů, a hned jak se jim něco znelíbí, vyhrožují majiteli kulkou mezi oči. Možná mají pravdu, protože prožít celý život v nedostatku a pracovat přitom od rána do noci už odmalička by se nelíbilo nikomu. Ale tady je třeba něco víc: tím, že budou zvedat pěsti, nenávidět své šéfy a zpívat Internacionálu, toho moc nespraví; země se nedá změnit do rytmu popěvků. Důvodů ke vzpouře mají pochopitelně dost, lidé tady celá staletí trpěli hladem a nespravedlností, ale to se nedá napravit tím, že budou kousat ruku, která je krmí. Na to je potřeba zmodernizovat celou zemi, potřebovali bychom schopné podnikatele a kvalifikované dělníky, solidní vzdělávací systém a seriózní vládu, která by se dostatečně dlouho udržela u moci. Ale tady je to jedna velká katastrofa, každý se stará jen sám o sebe a nikdo se vážně nezabývá tím, jak skoncovat se vším tím bezprávím. Politici zprava i zleva tráví dny sepisováním pamfletů a předváděním svých rétorických schopností v parlamentu. A králi je dobře tam, kde je; měl odejít už dávno. Socialisté, anarchisté a komunisté bojují každý za to své, tak jak to má být, ale měli by to dělat se zdravým rozumem a smyslem pro pořádek, bez nenávisti a rozpoutávání vášní. Bohatí a monarchisté mezitím zbaběle prchají za hranice. Když to tak půjde dál, nakonec se vzbouří armáda, zavede vojenský režim a pak toho budeme všichni litovat. Anebo skončíme v občanské válce, spojíme se jedni proti druhým a budeme se vraždit navzájem.“

Mluvil zaníceně a bez přestávky, dokud se náhle nevrátil do reality a neuvědomil si, že matka a já, přestože na sobě nedáváme nic znát, musíme být naprosto zmatené, že určitě nechápeme, kam tou svou skličující řečí směřuje ani co máme s tou jeho syrovou výpovědí společného.

„Promiňte, že vám to všechno vyprávím tak překotně, ale přemýšlím nad tím už dlouho a mám pocit, že nastal čas začít jednat. Tato země se potápí. Je to šílené, nesmyslné, a mně osobně, jak jsem už řekl, hrozí smrt. Svět se mění a je těžké se těm změnám přizpůsobit. Přes třicet let jsem dřel jako kůň, obětoval jsem se pro svůj podnik a snažil jsem se plnit své povinnosti. Ale buď mi doba nepřeje, anebo jsem někde musel udělat chybu, protože nakonec se všechno obrací proti mně a zdá se, že se mi život mstí. Syny jsem ztratil, žena mě opustila a každodenní práce v podniku se proměnila v peklo. Zůstal jsem sám, v nikom nemám oporu a jsem přesvědčen, že se situace ještě zhorší. Proto se připravuji, dávám do pořádku své záležitosti, dokumenty, účty. Sepsal jsem poslední vůli a snažím se, abych měl všechno uspořádáno pro případ, že bych se jednoho dne nevrátil domů. A stejně jako pracovní záležitosti se snažím urovnat své pocity a vzpomínky, protože ty mi ještě zůstaly, ačkoli ne mnoho. Čím černější vidím všechno kolem sebe, tím víc přemýšlím o svých citech a vracím se v mysli k tomu dobrému, co mi život dal. Teď, když se mé dny krátí, jsem si uvědomil, že jedna z mála věcí, které skutečně stály za to, jsi byla ty, Dolores, víš to? Ty a naše dcera, která je tvou věrnou kopií z doby, kdy jsme byli spolu. Proto jsem vás dvě chtěl vidět.“

Gonzalo Alvarado, můj otec, který konečně získal tvář a jméno, teď mluvil klidněji. V průběhu řeči začal připomínat muže, jakým musel být za normálních okolností: muže sebejistého, s přesvědčivými gesty i projevem, zvyklého poroučet a mít pravdu. Ze začátku to pro něj muselo být těžké; nebylo asi příjemné po pětadvaceti letech stanout tváří v tvář ztracené lásce a neznámé dceři. Ale teď už se mu vrátilo sebevědomí a opět byl pánem situace. Mluvil odhodlaně, upřímně a otevřeně, jako člověk, který nemá co ztratit.

„Něco ti řeknu, Siro. Já jsem tvou matku opravdu miloval; moc jsem ji miloval. Kéž by bylo všechno jinak a my mohli zůstat spolu. Ale bohužel se to nestalo.“

Přesunul pohled na matku. Na její velké oříškově hnědé oči, unavené z věčného šití. Na její přirozenou vyzrálou krásu, bez líčení a ozdob.

„Málo jsem o tebe bojoval, viď, Dolores? Neměl jsem sílu postavit se rodině a nebyl jsem tě hoden. Jak to bylo dál, už víš: přizpůsobil jsem se životu, který se ode mne očekával, zvykl jsem si na jinou ženu a jinou rodinu.“

Matka ho poslouchala mlčky, zdánlivě netečně. Nedokázala jsem rozlišit, zda skrývá své pocity anebo jsou jí jeho slova skutečně lhostejná. Seděla tam důstojná, odměřená, s hrdě vztyčenou hlavou, v dobře padnoucím kostýmku, který jsem nikdy předtím neviděla a který si určitě ušila ze zbytků látky po jiné ženě, jež měla v životě víc šatů a štěstí než moje matka. Otce její pasivita nezastavila, mluvil dál.

„Nevím, jestli mi budete věřit nebo ne, ale pravda je, že teď, když se můj život chýlí ke konci, ze srdce lituji, že jsem nechal uplynout tolik let a vůbec jsem se o vás nezajímal, dokonce jsem ani nepoznal tebe, Siro. Měl jsem víc naléhat, neměl jsem polevit ve svém úsilí zůstat s vámi ve styku, ale už se stalo; a ty jsi byla příliš hrdá, Dolores, nechtěla ses smířit s tím, že se mnou budete sdílet jen část mého života. Když ne všechno, nechtěla jsi nic. Tvoje matka je tvrdohlavá, Siro, tvrdohlavá a velmi silná. A já jsem byl slaboch a hlupák, ale tím už končím se sebelítostí.“

Na chvíli od nás odvrátil pohled a zamyšleně se odmlčel. Potom vtáhl vzduch nosem, hlasitě vydechl a změnil polohu: přestal se opírat a naklonil se v křesle dopředu, jako by nám chtěl být blíž, jako by se rozhodl konečně otevřeně sdělit to, co se nám chystal říct. Zdálo se, že je připraven odpoutat se od bolestné nostalgie, která nutila jeho mysl prodlévat v minulosti; že se začíná soustředit na světské potřeby přítomnosti.

„Nechci vás už zdržovat líčením svých trápení, odpusťte mi to. Takže přejdu k věci. Zavolal jsem vás, abych vás seznámil se svou poslední vůlí. A prosím vás obě, abyste se mě snažily pochopit a nevyložily si to špatně. Mým záměrem není vykompenzovat vám všechny ty roky, kdy jsem se vám nevěnoval, ani finanční náhradou projevit lítost, a už vůbec se teď nepokouším koupit si vaši úctu. Jediné, co chci, je svázat všechny volné konce, abych měl své záležitosti uzavřené, až přijde moje hodina.“

Poprvé od chvíle, co jsme se posadili, vstal z křesla a zamířil k psacímu stolu. Sledovala jsem ho pohledem; jeho široká záda, kvalitní střih saka, svižnou chůzi navzdory nadváze. Mou pozornost upoutal portrét visící na zdi za stolem, jehož nebylo možné si kvůli obrovitým rozměrům nevšimnout. Byla to olejomalba v pozlaceném rámu, zobrazující elegantní dámu oblečenou podle módy počátku století, ani hezkou, ani ošklivou, s diadémem ve zvlněných krátkých vlasech a s přísným pohledem. Otec se otočil a bradou pokynul k obrazu.

„Moje matka, doňa Carlota, tvoje babička. Pamatuješ se na ni, Dolores? Umřela před sedmi lety; kdyby se to stalo před pětadvaceti, pravděpodobně by ses ty, Siro, narodila v tomto domě. Ale nechme mrtvé odpočívat v pokoji.“

Při řeči se na nás nedíval, prohraboval se papíry na stole, otevíral zásuvky, vytahoval z nich nějaké předměty a pak se k nám vrátil s plnýma rukama. Jak kráčel zpět ke křeslu, nespouštěl zrak z matky.

„Stále jsi krásná, Dolores,“ poznamenal, když se posadil. Napětí z něj vyprchalo, po původní nervozitě nezůstalo ani stopy. „Promiňte, nic jsem vám nenabídl, dáte si něco? Zavolám Servandu...“ Chystal se zase vstát, ale matka ho přerušila:

„Nic nechceme, Gonzalo, děkujeme. Raději to, prosím, dokončeme.“

„Vzpomínáš si na Servandu, Dolores? Jak nás špehovala a jak nám byla neustále v patách, aby pak mohla všechno vyzvonit matce?“ Najednou se rozesmál, hlasitě, krátce a trpce. „Pamatuješ, jak nás přistihla zamknuté v žehlírně? A představ si tu ironii, po všech těch letech matka leží na hřbitově, a já jsem tu zůstal sám se Servandou, která se o mě jako jediná stará. To je ale patetický osud! Měl jsem jí dát výpověď, hned jak matka umřela, ale kam by ve svém věku chudák ženská šla? Stará, hluchá a bez rodiny. A kromě toho asi neměla na vybranou, musela matku poslouchat, nemohla si dovolit jen tak přijít o práci, přestože měla doňa Carlota nesnesitelnou povahu a přiváděla služebnictvo k zoufalství... No, když si nechcete dát nic k pití, já taky ne. Pokračujme tedy.“

Seděl na kraji křesla, neopíral se, velké ruce položené na hromadě věcí, které si přinesl od stolu. Papíry, balíčky, krabičky. Z vnitřní kapsy saka vytáhl brýle s kovovými obroučkami a nasadil si je.

„Přejděme tedy k praktickým záležitostem. Vezmu to pěkně jedno po druhém.“

Nejdřív sáhl po balíčku, který ve skutečnosti tvořily dvě velké nadité obálky svázané gumičkou.

„Toto je pro tebe, Siro, abys měla něco do začátku. Není to třetina mého majetku, která by ti po právu náležela jako jednomu z mých tří potomků, ale je to všechno, co jsem byl schopen dát dohromady v hotovosti. Nepodařilo se mi skoro nic prodat, bohužel není vhodná doba pro obchodní transakce. Nemohu ti dát ani nemovitosti: nejsi mou legálně uznanou dcerou, takže by to znamenalo právnickou při a nekonečné spory s mými syny. Ale tady máš téměř sto padesát tisíc peset. Vypadáš bystrá stejně jako tvoje matka; určitě je budeš umět dobře investovat. Také bych byl rád, kdyby ses pomocí těch peněz postarala o svou matku, aby jí nic nechybělo, až to jednou bude potřebovat. Původně jsem chtěl ty peníze rozdělit rovným dílem mezi vás obě, ale vím, že by to Dolores nikdy nepřijala, proto tím pověřuji tebe.“

Podával mi balíček, ale než jsem ho převzala, podívala jsem se zmateně na matku, protože jsem nevěděla, co dělat. Krátkým přikývnutím mi dala své svolení. Teprve potom jsem natáhla ruku.

„Mockrát děkuji,“ zamumlala jsem.

Odpověď doprovodil vážným úsměvem.

„Není za co, dcero, není za co. Pojďme dál.“

Vzal do ruky pouzdro potažené modrým sametem a otevřel je. Pak zvedl další, tentokrát menší, granátově červené, a také je otevřel. Postupně tak před nás na stůl vyskládal pět krabiček. Klenoty uvnitř se nijak zvlášť netřpytily, nebylo tam dost světla, ale to neznamenalo, že jsme nedokázaly odhadnout jejich cenu.

„Patřily mé matce. Měla jich mnohem víc, ale María Luisa, moje žena, si většinu odvezla s sebou do svého zbožného exilu. Ty nejcennější však nechala doma, možná proto, že nejsou dost decentní. Jsou pro tebe, Siro. Bylo by bezpečnější, kdybys je raději nenosila, sama vidíš, že jsou trochu nápadné. Ale můžeš je prodat anebo zastavit, kdyby ses někdy ocitla v nouzi; dostaneš za ně slušnou sumu.“

Nevěděla jsem, co na to říct; matka ano:

„V žádném případě, Gonzalo. Tohle všechno patří tvé manželce.“

„Nic takového,“ skočil jí do řeči. „Nic z toho, moje milá Dolores, nepatří mé ženě; všechny ty šperky jsou moje a já si přeju, aby je vlastnila moje dcera.“

„To není možné, Gonzalo, to nejde.“

„Ale ano, jde.“

„Ne.“

„Ano.“

Tím diskuse skončila. Matčino mlčení znamenalo její porážku. Otec pouzdra jedno po druhém zavřel a naskládal je do úhledné pyramidy: největší dole, nejmenší nahoře. Pak celou hromádku přesunul po naleštěném povrchu stolku, a když stála přede mnou mnou, zaměřil svou pozornost na několik listů papírů. Rozložil je, abych na ně viděla.

„Toto jsou certifikáty o pravosti šperků, je tam jejich popis, odhadní cena a další údaje. Tady máš také notářsky ověřený doklad, který potvrzuje, že jsem výlučným vlastníkem šperků a že ti je daruji ze svobodné vůle. Bude se ti hodit, kdybys někdy musela prokázat, že jsou tvoje; doufám, že to nikdy nebude potřeba, ale pro každý případ...“

Poskládal papíry, vložil je do složky, kterou obratně převázal červenou stužkou, a posunul ji ke mně. Potom sebral ze stolu obálku a vytáhl z ní několik listů ručního papíru s kolky, podpisy a dalšími náležitostmi.

„A teď ještě jedna věc, už skoro poslední. Nevím, jak ti to mám vysvětlit.“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a vydechl, pak pokračoval: „Tento dokument jsem sepsal se svým advokátem, je notářsky ověřený. Píše se tam, stručně řečeno, že jsem tvůj otec a ty jsi moje dcera. K čemu ti to může být? Pravděpodobně k ničemu, protože kdybys jednoho dne chtěla vznést nárok na můj majetek, zjistila bys, že jsem ho v poslední vůli odkázal tvým nevlastním bratrům, takže od této rodiny nedostaneš nic víc, než co si dnes odneseš z tohoto domu. Ale pro mě má velkou hodnotu: znamená, že se k tobě veřejně přiznávám, což jsem měl udělat už před mnoha lety. Je tam uvedeno, co tebe a mě spojuje, a ty s ním teď můžeš naložit, jak je ti libo: můžeš ho ukázat, komu chceš, anebo ho můžeš roztrhat na tisíc kousků a hodit do ohně; to záleží jen na tobě.“

Vložil papíry zpět do obálky, podal mi ji a vzal ze stolu další, poslední. Ta, co mi podal, byla velká, z kvalitního papíru, s elegantním písmem a hlavičkou notáře. Tato byla malá, nahnědlá, vetchá, jako by ji někdo tisíckrát osahal, než se dostala do našich rukou.

„Tohle je poslední věc,“ řekl se sklopenou hlavou.

Vytáhl obsah obálky a rychle si ho prohlédl. Pak ho beze slova podal matce, aniž by pohlédl na mě. Vzápětí vstal a přešel k jednomu z balkonových oken. Zůstal tam mlčky stát, zády k nám, s rukama v kapsách kalhot, a pozoroval slábnoucí večerní světlo anebo zíral do prázdna, to nevím. To, co dal mé matce, byla útlá hromádka fotografií. Snímky byly staré, hnědé a špatné kvality, zřejmě je vyfotil pouliční portrétista za pár drobných někdy na jaře před třemi desítkami let. Byl na nich mladý, hezký, usmívající se pár. Oba se tvářili spiklenecky a důvěrně, polapeni v křehké síti lásky, stejně velké jako nepatřičné; tehdy ještě netušili, že až se po mnoha letech odloučení znovu setkají s tímto svědectvím o své minulosti, on se obrátí k oknu, aby se jí nemusel dívat do očí, a ona zatne zuby, aby v jeho přítomnosti neplakala.

Matka si pomalu prohlédla fotky jednu po druhé, pak mi je se sklopenýma očima podala. Beze spěchu jsem se hromádkou probrala a vložila jsem ji zpět do obálky. Otec se k nám vrátil, zase se posadil a pokračoval v hovoru.

„Tím jsme skončili s hmotnými záležitostmi. Teď bych ti chtěl dát několik rad. Neznamená to, dcerko, že bych ti chtěl předat nějaké mravní ponaučení; nemám takovou sebedůvěru ani nejsem žádným morálním vzorem; nicméně mohla bys mi po tolika letech věnovat ještě několik minut?“

Přikývla jsem na souhlas.

„Dobře. Moje rada tedy zní: odjeďte odsud co nejdřív. Musíte odjet obě dvě, co nejdál, čím dál od Madridu, tím lépe. Nejraději pryč ze Španělska. Do Evropy ne, ani tam situace nevypadá dobře. Odjeďte do Ameriky, a pokud vám to připadá moc daleko, tak do Afriky. Do Maroka; jeďte do protektorátu, to je dobré místo k životu. Klidné místo, kde se od války s Maury nic neděje. Začněte nový život co nejdál od této šílené země, protože tady brzy vypukne něco strašného a nikdo tu nezůstane naživu.“

Nedokázala jsem se udržet.

„A proč neodjedete vy?“

Opět se trpce usmál. Natáhl ke mně svou velkou dlaň, pevně mi stiskl ruku a řekl:

„Protože já už budoucnost nepotřebuji, dcerko; spálil jsem všechny mosty. A nevykej mi, prosím tě. Pro mě se kruh uzavřel, možná trochu předčasně, ale já už nemám chuť ani sílu bojovat za nový život. Když se člověk pustí do takové změny, musí mít sny, naději a odhodlání. Odejít bez nich znamená pouhý útěk, a já nemíním nikam utíkat; zůstanu tady a budu čelit tomu, co přijde. Ale ty, Siro, ty jsi mladá, budeš chtít založit rodinu, vychovávat děti. A Španělsko pro to právě teď není vhodnou zemí. Takže jako otec a přítel ti radím: odjeď. Vezmi s sebou matku, aby viděla růst svá vnoučata. A postarej se o ni, slib mi to, protože já jsem to nedokázal.“

Hleděl mi do očí, dokud jsem nepřikývla. Nevěděla jsem, jak si představuje, že se mám o matku postarat, ale neodvážila jsem se udělat nic jiného než souhlasit.

„Dobrá, tím jsme myslím skončili,“ řekl. Vstal a my jsme ho následovaly.

„Vezmi si svoje věci,“ připomněl mi. Poslechla jsem. Všechno se mi vešlo do kabelky kromě největšího pouzdra na šperky a obálek s penězi.

„A teď mi dovol, abych tě poprvé a určitě i naposledy objal. Pochybuji, že se ještě někdy uvidíme.“

Rozpřáhl svou medvědí náruč a pevně mě v ní sevřel; potom vzal mou tvář do dlaní a políbil mě na čelo.

„Jsi stejně krásná jako tvoje matka. Přeji ti hodně štěstí v životě, dcerko moje. Ať ti Bůh žehná.“

Chtěla jsem odpovědět, ale nemohla jsem. Hlas se mi zadrhl v hrdle a oči se mi zalily slzami. Otočila jsem se a vyběhla na chodbu směrem k východu. Klopýtala jsem, protože jsem přes slzy nic neviděla, a útroby mi svírala hořká lítost.

Počkala jsem na matku na odpočívadle. Vchodové dveře zůstaly pootevřené, takže jsem ji viděla vycházet pod dohledem zlověstné Servandiny postavy. Měla ruměnec ve tváři a skelný pohled, konečně se v jejím výrazu odrážely nějaké emoce. Nevím, jak se rodiče rozloučili a co si během těch posledních několika minut řekli, ale pevně věřím, že se také objali a dali si navždy sbohem.

Scházely jsme po schodišti, stejně jako jsme vystoupaly vzhůru: mlčky. Matka první, já za ní, se šperky, dokumenty a fotografiemi v kabelce, s balíčkem peset pod paží, za klapotu vysokých podpatků na mramorové podlaze. V mezipatře už jsem to nemohla vydržet: chytila jsem matku za paži a přinutila jsem ji, aby se zastavila a otočila ke mně. Jak jsme tam stály tváří v tvář, z hrdla se mi vydral vystrašený šepot:

„Vážně ho zavraždí, mami?“

„Já nevím, dítě, nevím...“

4

Vyšly jsme na ulici a beze slova jsme se vydaly na zpáteční cestu. Matka spěchala a já se s ní snažila držet krok, i když mi v tom chvílemi bránily vysoké podpatky a těsné nové boty. Po několika minutách jsem se odvážila promluvit, trochu spiklenecky, ještě ohromená předchozím zážitkem.

„Co mám s tím vším dělat, mami?“

Nezastavila se, ale odpověděla:

„Ulož to na bezpečné místo.“

„Všechno? Ty si nic nevezmeš?“

„Ne, všechno je to tvoje; ty jsi dědička a kromě toho jsi už dospělá žena, já nebudu rozhodovat o tom, co od této chvíle podnikneš s majetkem, který se ti otec rozhodl dát.“

„Jsi si jistá, mami?“

„Jsem si jistá, dítě. Ale jestli chceš, dej mi jednu fotografii, kteroukoli, chci jen něco na památku. To ostatní je tvoje, ale proboha tě prosím, Siro, ve jménu Ježíše Krista a Panenky Marie, dobře mě poslouchej, děvče.“

Konečně se zastavila a podívala se mi do očí v slabém světle pouliční lampy. Kolem nás procházeli stovky chodců všemi směry, lhostejní ke zmatku, do něhož nás to zvláštní setkání uvrhlo.

„Buď opatrná, Siro. Buď opatrná a zodpovědná,“ řekla potichu a velmi rychle. „Neudělej žádnou hloupost, protože to, co teď máš, je obrovský majetek; mnohem větší, než by sis kdy dokázala představit, takže proboha tě prosím, dítě, buď rozumná. Buď rozumná a zodpovědná.“

Po zbytek cesty jsme šly mlčky. Ona se vrátila do svého bytu, kde jí dělal tichou společnost jen děda, který se nikdy nedozvěděl, kdo zplodil jeho vnučku, protože Dolores, tvrdohlavá a hrdá, mu nikdy neprozradila jeho jméno. A já jsem šla za Ramirem. Čekal na mě doma, kouřil a poslouchal rádio v přítmí obývacího pokoje, zvědavý, jak jsem dopadla, a připravený zajít si někam na večeři.

Podrobně jsem mu vše vylíčila: co jsem tam viděla, co říkal otec, co mi poradil a jak jsem se cítila. Také jsem mu ukázala, co jsem si přinesla z domu, kam se už asi nikdy nevrátím.

„To má obrovskou cenu, holčičko,“ zašeptal, když si prohlížel šperky.

„A mám toho ještě víc,“ řekla jsem a vytáhla obálku s bankovkami.

Místo odpovědi jen hvízdl.

„Co s tím vším uděláme, Ramiro?“ zeptala jsem se ho ustaraně.

„Chceš říct, miláčku, co s tím uděláš ty; to všechno je jen tvoje. Ale když myslíš, mohl bych zjistit, jak to co nejlépe uschovat. Možná by nebylo špatné prozatím to uložit do trezoru v mé kanceláři.“

„Nevezmeme to do banky?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že v současné době by to nebylo zrovna nejlepší řešení.“

Krach na newyorské burze před několika lety, politická nestabilita a spousta dalších věcí, které mě vůbec nezajímaly, tím vším zdůvodnil svůj návrh. Ani jsem ho neposlouchala: každé Ramirovo rozhodnutí bylo podle mě správné, jen jsem chtěla, aby to bohatství bylo co nejdřív v bezpečí, protože mě už začínaly svědit prsty.

Následující den se vrátil s náručí plnou letáků a brožurek.

„Celý den mi to vrtalo hlavou a myslím, že už jsem našel řešení. Nejlepší bude, když si založíš obchodní společnost,“ oznámil mi hned ve dveřích.

Od rána jsem nevyšla z domu. Celé dopoledne jsem prožila v napětí a rozrušení, neustále jsem musela myslet na předchozí odpoledne, byla jsem rozčilená z vědomí, že mám skutečného otce, který má jméno, majetek a city. Ten nečekaný návrh mě ještě víc zneklidnil.

„Proč bych měla zakládat podnik?“ zeptala jsem se znepokojeně.

„Protože tvé peníze tak budou v bezpečí. A taky z mnoha jiných důvodů.“

Pak mi vyprávěl o problémech v jejich firmě, o neshodách s italskými šéfy, o nejisté budoucnosti cizích společností ve Španělsku v naší pohnuté době. A o nápadech, vyprávěl mi také o svých nápadech, rozprostřel přede mě celý vějíř možných projektů, o kterých se mi do té doby nikdy nezmínil. Všechny byly průkopnické, úžasné, jejich cílem bylo zmodernizovat naši zemi za pomoci cizích vynálezů. Jednalo se o dovoz anglických kombajnů pro kastilská pole, amerických vysavačů, díky kterým budou naše domácnosti ve městech jako ze škatulky, a o otevření kabaretu v berlínském stylu, pro který už měl vyhlédnutý jeden lokál v ulici Valverde. Ale mezi všemi vynikal jeden projekt: Pitmanovy akademie.

„Uvažuji o tom nápadu už celé měsíce, od té doby, co jsme dostali informační leták od jednoho z bývalých klientů, ale v mém postavení ředitele mi nepřipadalo vhodné obracet se na ně osobně. Kdybychom však založili podnik na tvé jméno, všechno by bylo jednodušší,“ vysvětloval. „Pitmanovy akademie fungují po celé Argentině, mají víc než dvacet poboček, v nichž se tisíce studentů připravují na kariéru v podnikání, bankovnictví a státní správě. Učí se tam psaní na stroji, těsnopis a účetnictví, všechno nejnovějšími metodami, a za jedenáct měsíců vyjdou s titulem pod paží, připraveni dobýt svět. Společnost stále roste, otevírá nové filiálky, přijímá nové zaměstnance a vytváří zisk. My bychom mohli dělat totéž, zakládat Pitmanovy akademie na této straně velké louže. Kdybychom to Argentincům navrhli s tím, že máme právnickou společnost s dostatečným kapitálem, měli bychom mnohem větší šanci, než když je oslovíme jako soukromé osoby.“

Neměla jsem ani tušení, jestli je to rozumný plán, anebo za vlasy přitažený projekt, ale Ramiro hovořil s takovou sebejistotou a znalostí věci, že jsem ani na okamžik nezapochybovala, že je to skvělý nápad. Stále přidával další a další podrobnosti a přiváděl mě tím k úžasu.

„Kromě toho si myslím, že bychom měli brát vážně doporučení tvého otce a opustit Španělsko. Má pravdu, situace je příliš napjatá, každou chvíli může vypuknout válka nebo povstání, není vhodná chvíle pouštět se tady do podnikání. Proto si myslím, že bychom měli dát na jeho radu a odjet do Afriky. Když půjde všechno dobře, můžeme se vrátit do Španělska, jakmile se situace uklidní, a začít tady zakládat pobočky. Dej mi trochu času, abych tvým jménem kontaktoval majitele firmy Pitman v Buenos Aires a předestřel jim náš projekt: otevření velké pobočky v Maroku, buď v Tangeru nebo v protektorátu. Nejpozději do měsíce bychom od nich měli dostat odpověď. A pak: Arrivederci, Hispano-Olivetti; odjedeme a začneme podnikat.“

„Ale proč by se Arabové měli učit psát na stroji?“

První Ramirovou reakcí byl hlasitý smích. Pak mě poučil:

„Ty máš ale nápady, miláčku! Naše akademie se zaměří na evropskou klientelu, která žije v Maroku. Tanger je mezinárodní město, svobodný přístav s obyvateli z celé Evropy. Je tam spousta zahraničních podniků, diplomatických misí, bank a nejrůznějších finančních institucí; pracovních možností je nekonečné množství a všude hledají kvalifikovaný personál se znalostí psaní na stroji, těsnopisu a účetnictví. V Tetuánu je situace jiná, ale i tam se nabízejí možnosti: obyvatelstvo je méně kosmopolitní, protože je to hlavní město Španělského Maroka, zato je tam plno úředníků a spousta uchazečů o úřednická místa, a ti všichni – jak dobře víš – potřebují přípravu, kterou jim může Pitmanova akademie poskytnout.“

„A co když Argentinci nebudou souhlasit?“

„O tom silně pochybuji. Mám v Buenos Aires přátele s dobrými kontakty. Dokážeme to, uvidíš. Poskytnou nám metodiku, znalosti a pošlou obchodní zástupce, aby zaškolili zaměstnance.“

„A co budeš dělat ty?“

„Já sám nic. Ale my dva budeme dělat spoustu věcí. Budeme řídit společnost. Ty a já spolu.“

Nervózně jsem se usmála. Představa, kterou Ramiro líčil, mi připadala neuvěřitelná: chudá nezaměstnaná švadlena, která se ještě nedávno chtěla sama učit psát na stroji, protože nevěděla kudy kam, se měla jako mávnutím kouzelného proutku proměnit v majitelku podniku s fascinující vyhlídkou do budoucnosti.

„Chceš, abych já řídila firmu? Já o tom nemám ani ponětí, Ramiro.“

„Jak to, že ne? Jak ti mám vysvětlit, co všechno umíš? Jediný problém je, že jsi nikdy neměla příležitost ukázat, co v tobě je: promarnila jsi mládí zavřená v nějaké díře, šila jsi hadry pro jiné a neměla jsi možnost zkusit něco jiného. Tvoje chvíle, tvoje velká chvíle, teprve přijde.“

„A co řeknou tví šéfové z Hispano-Olivetti, až zjistí, že odcházíš?“

Jízlivě se pousmál a políbil mě na špičku nosu.

„Miláčku, Hispano-Olivetti ať se jde bodnout.“

Pitmanovy akademie nebo vzdušné zámky, na tom nezáleželo, pokud ten nápad vyšel z Ramirových úst, pokud líčil své plány s horečnatým nadšením, pokud mě přitom držel za ruce a jeho oči se nořily do hlubin těch mých, pokud mi opakoval, co všechno dokážu a jak se nám bude dařit, když vsadíme na společnou budoucnost. Pitmanovy akademie nebo ohně pekelné: co navrhl, byl pro mě zákon.

Druhý den přinesl informační leták, který podnítil jeho představivost. V několika odstavcích byla popsána historie společnosti: založena v roce 1919 třemi společníky, Allúou, Schmiegelonem a Janem. Vyučuje se těsnopisná soustava Angličana Isaaca Pitmana. Zaručená metoda, přísní učitelé, absolutní zodpovědnost, osobní přístup, úchvatná budoucnost po získání osvědčení. Pravdivost slibů dokládaly fotografie usmívajících se mladých lidí, kteří si zdánlivě již užívali zářné budoucnosti. Leták navozoval představu úspěšnosti, schopnou přesvědčit i ty největší pochybovače: „Dlouhá a příkrá je cesta života. Ne všichni dosáhnou vytouženého cíle, úspěchu a bohatství. Mnozí zůstanou stranou: ti, co nejsou vytrvalí, nemají pevnou vůli, jsou nedbalí, neinformovaní, spoléhají jen na štěstí a zapomínají, že opravdový úspěch je vykován intenzivním studiem, vytrvalostí a silou vůle. Každý si může vybrat vlastní osud. Zvol si ten svůj!“

V to odpoledne jsem šla navštívit matku. Uvařila konvici kávy, a zatímco jsme ji popíjely za němé a slepé přítomnosti dědečka, seznámila jsem ji s naším plánem a navrhla jsem jí, že by za námi mohla přijet, jakmile se v Africe usadíme. Ale jak jsem předpokládala, ten nápad se jí ani za mák nezamlouval a také nás pochopitelně odmítla doprovázet.

„Nemáš povinnost poslechnout svého otce a nemusíš věřit všemu, co nám řekl. To, že má problémy ve fabrice, ještě neznamená, že se něco stane. Čím víc nad tím přemýšlím, tím víc jsem přesvědčena, že přeháněl.“

„Ale on byl vyděšený, mami, musel mít nějaký důvod; přece by si nevymýšlel...“

„Bojí se, protože je naučený rozkazovat a není zvyklý na odmlouvání. A teď ho znepokojuje, že se dělníci poprvé ozvali a dožadují se svých práv. Po pravdě řečeno, začínám si myslet, že přijmout tak velkou částku a hlavně ty šperky byla obrovská hloupost.“

Ať to byla hloupost nebo ne, faktem bylo, že ty peníze, šperky a plány se nenápadně vetřely do našeho každodenního života a staly se běžnou a trvale přítomnou součástí našich myšlenek a rozhovorů. Jak jsme se domluvili, Ramiro si vzal na starost vyřízení formalit spojených se založením firmy a moje role se omezila na podepsání papírů, které mi předložil. Jinak náš život pokračoval jako dřív: vzrušující, plný zábavy, lásky a z mé strany i nekonečné a pošetilé naivity.

Setkání s Gonzalem Alvaradem sice pomohlo do jisté míry obrousit hrany mého vztahu s matkou, naše cesty přesto dál pokračovaly různým směrem. Matka žila na hranici bídy ze skrovných výdělků při ojedinělých zakázkách z dílny doni Manuely a občasného šití pro sousedky, nicméně většinu času zůstávala bez práce. Můj svět byl úplně jiný. Byl to svět, v němž nebylo místa pro střihy a krejčovský kanafas; z té mladičké švadlenky, jíž jsem bývala, v něm nezbylo skoro nic.

Stěhování do Maroka se o několik měsíců oddálilo. Během té doby jsme s Ramirem chodili ven, smáli se, kouřili, bláznivě se milovali a tančili až do rána brazilskou cariocu. Politická situace zůstávala výbušná a stávky, pracovní spory a pouliční násilí byly na denním pořádku. V únoru vyhrála volby levicová koalice Lidové fronty; Falanga na to reagovala zvýšenou agresivitou. Pistole a pěsti nahradily slova v politických diskusích, napětí dosáhlo vrcholu. Ale nás se to netýkalo, byli jsme jen krůček od nové etapy našeho života.

5

Odjeli jsme z Madridu koncem března 1936. Jednoho rána jsem si zašla koupit punčochy, a když jsem se vrátila, našla jsem byt vzhůru nohama a Ramira obklopeného kufry a zavazadly.

„Odjíždíme. Dnes odpoledne.“

„Odpověděli z Pitmanovy akademie?“ zeptala jsem se s hrdlem staženým nervozitou. Při odpovědi se na mě nepodíval, rychle sundával z věšáků ve skříni kalhoty a košile.

„To přímo ne, ale dozvěděl jsem se, že se vší vážností zvažují náš návrh. Takže mě napadlo, že nastal čas roztáhnout křídla.“

„A co tvoje práce?“

„Dal jsem výpověď. Dnes ráno. Už jsem jich měl plné zuby, věděli, že je jen otázkou času, kdy odejdu. Takže navždy sbohem, Hispano-Olivetti! Čeká nás nový svět, lásko; štěstí přeje odvážným, takže si začni balit, protože vyrážíme.“

Neodpověděla jsem a ticho ho donutilo přerušit horečnou aktivitu. Zarazil se, podíval se na mě, a když spatřil mé ohromení, usmál se. Přistoupil ke mně, objal mě kolem pasu, polibkem mě zbavil strachu a dodal mi tolik energie, že bych mohla odletět přímo do Maroka.

V tom spěchu jsem měla sotva několik minut na rozloučení s matkou; stačily jsme se jen krátce obejmout, prakticky ve dveřích, a já jsem jí rychle řekla, ať si nedělá starosti, že brzy napíšu. Byla jsem ráda, že nebyl čas na dlouhé loučení, bylo by příliš bolestné. Když jsem sbíhala ze schodů, ani jsem se neotočila; přestože se tvářila nepřístupně, věděla jsem, že má slzy na krajíčku, a na sentimentalitu nebyla vhodná chvíle. V naprosté nevědomosti jsem si myslela, že se neloučíme na dlouho, Afrika mi připadala na dosah ruky a naše cesta neměla trvat déle než několik týdnů.

Vylodili jsme se v Tangeru jednoho větrného odpoledne na začátku jara. Opustili jsme šedivý a drsný Madrid a usadili jsme se v tom zvláštním, oslňujícím městě, plném barev a kontrastů, kde se tmavé obličeje Arabů v dželabách a turbanech mísily s bílou pletí evropských usedlíků a dalších cizinců, kteří utíkali před svou minulostí a směřovali do tisíců různých destinací s kufry plnými nejistých snů. Tanger se svým mořem, s dvanácti mezinárodními vlajkami a hustým porostem palem a eukalyptů; s klikatými maurskými uličkami a moderními třídami, po nichž se proháněly luxusní automobily označené písmeny CD – corps diplomatique. Tanger, kde vedle sebe v poklidu přebývají minarety mešit s konzuláty, bankami a lehkovážnými cizinkami v kabrioletech; kde je cítit vůně světlého tabáku a pařížských parfémů nakoupených v bezcelní zóně. Terasy hotelů v přístavu nás přivítaly svými celtovými stříškami, třepetajícími se v silném mořském větru, a výhledem na mys Malabata a španělské pobřeží v dálce. Evropané ve světlých lehkých oblecích, chránící se slunečními brýlemi a měkkými klobouky, líně popíjeli aperitiv a listovali v mezinárodním tisku s ležérně překříženýma nohama. Někteří se věnovali byznysu, jiní pracovali v místní správě a mnozí z nich vedli zahálčivý a klamně bezstarostný život – předzvěst něčeho neznámého, co mělo přijít, ale co ani ti nejodvážnější nedokázali předvídat.

V očekávání zpráv od majitelů Pitmanovy akademie jsme se ubytovali v hotelu Continental nad přístavem, na hranici starého města. Ramiro zatelegrafoval do argentinské firmy, aby jim oznámil naši novou adresu, a já jsem si vzala na starost každodenní dotazování na recepci, zda nám již přišel dopis, který měl odstartovat začátek naší nové budoucnosti. Jakmile dostaneme odpověď, rozhodneme se, zda zůstaneme v Tangeru anebo se usadíme v protektorátu. Mezitím, při čekání na zprávu z druhé strany Atlantiku, jsme se začali seznamovat s dalšími emigranty, kteří tvořili masu lidí s nejasnou minulostí a nepředvídatelnou budoucností, jež se tělem i duší oddávala vyčerpávající zahálce, spočívající v klábosení, popíjení, tanci, návštěvách představení v divadle Cervantes a sázení na štěstí v karetních hrách; masu lidí, která neměla nejmenší tušení, zda to, co jim život přinese, bude zářivá budoucnost anebo neblahý konec v nějaké temné díře.

Brzy jsme začali být jako oni a vstoupili jsme do mezičasí, kdy jsme prožívali všechno možné, jen ne klid. Celé hodiny jsme se oddávali milování v našem pokoji v hotelu Continental, kde se bílé záclony vlnily v mořském vánku; divoké vášni za monotónního hluku lopatek větráku a v rytmu našeho přerývaného dechu, s těly smáčenými kluzkým slaným potem a se zmačkanými prostěradly rozházenými po posteli a na podlaze. Často jsme také vyráželi do ulic a poznávali jsme denní i noční život. Zpočátku jsme se procházeli sami, protože jsme nikoho neznali. V dny, kdy nefoukal silný východní vítr, jsme chodili na pláž u Forêt Diplomatique; odpoledne jsme korzovali po nově otevřeném bulváru Pasteur, sledovali jsme americké filmy v kinech Florida Kursaal nebo Capitol anebo jsme si sedli do některé kavárničky na náměstí Petit Socco, pulzujícím centru starého města, kde se arabský svět půvabně a elegantně prolínal s evropským.

Naše samota však trvala jen několik týdnů; Tanger byl malý, Ramiro extrémně společenský a zdálo se, že v těch dnech všichni hoří touhou seznamovat se s ostatními. Brzy jsme potkávali a zdravili známé tváře, učili jsme se nová jména a při vstupu do lokálů jsme se připojovali k různým skupinkám. Obědvali jsme a večeřeli v restauracích Bretagne, Roma Park a Brasserie de la Plage, v noci jsme vyráželi do barů Russo, Chatham nebo Detroit na Place de France, anebo jsme si zašli do podniku Central s proslulými maďarskými tanečnicemi či na představení do music hall M’salah ve velkém proskleném pavilonu, nacpaném až k prasknutí Francouzi, Angličany a Španěly, židy nejrůznějších národností, Maročany, Němci a Rusy, kteří tančili, pili a debatovali o politice, ať už místní či mezinárodní, ve změti jazyků a za strhující produkce orchestru. Občas jsme skončili v kavárně Hafa nad mořem, polehávali jsme na matracích pod plátěnou stříškou až do svítání, obklopeni lidmi kouřícími hašiš a popíjejícími čaj, bohatými Araby a Evropany nejasných majetkových poměrů, kteří kdysi v minulosti byli možná také bohatí a možná taky ne. Zřídka jsme uléhali před úsvitem v těch dlouhých dnech, na rozhraní mezi čekáním na zprávy a nucenou zahálkou kvůli jejich zpoždění. Zvykli jsme si na procházky po nové evropské čtvrti i bloumání starým arabským městem; na soužití nesourodé směsi vyhoštěnců a místních. Potkávali jsme dámy s voskově bílou pletí, šňůrou perel kolem krku a v slaměných kloboucích venčící své pudlíky, i snědé holiče, ohánějící se přímo na ulici svým prastarým náčiním. Pouliční prodejce pomád a mastí, diplomaty v bezvadných oblecích, stáda koz a prchavé siluety muslimských žen zahalených v haicích a kaftanech.

Každý den přicházely zprávy z Madridu. Někdy jsme je četli v místních novinách Democracia a El Diario de África vydávaných ve španělštině, anebo v republikánském deníku El Porvenir. Občas jsme zaslechli novinky přímo z úst prodejců tisku, kteří na Petit Socco vykřikovali titulky v různých jazycích; z La Vedetta di Tangeri italsky, z Le Journal de Tangier francouzsky. Čas od času jsem dostávala dopisy od matky, stručné, prosté, odcizené. Tak jsem se dozvěděla, že umřel dědeček, tiše a pokojně v houpacím křesle, a mezi řádky jsem vyčetla, jak těžké je pro matku vůbec přežít ze dne na den.

Byl to také čas objevování. Naučila jsem se několik vět v arabštině, ale nic užitečného. Mé uši přivykly zvuku jiných jazyků – francouzštině a angličtině – a různým variantám mého rodného jazyka, jako je haketia, dialekt ladina, nářečí marockých sefardských Židů, které má základ ve středověké kastilštině a obsahuje mnoho arabských a hebrejských slov. Zjistila jsem, že existují omamné látky, které se kouří, aplikují do žil nebo šňupou, že na světě jsou lidé schopní prohrát vlastní matku u stolů s baccaratem a že existují také vášně těla, jež dovolují mnohem více kombinací než jen horizontální polohu muže a ženy na matraci. Také jsem se dozvěděla o událostech ve světě, o nichž jsem kvůli svému ubohému vzdělání neměla tušení – že před dvaceti lety byla v Evropě velká válka, že v Německu vládne nějaký Hitler, kterého jedni obdivují a druzí se ho obávají, a že člověk, který si myslel, že žije na nějakém místě natrvalo, může náhle zjistit, že jen okamžitým útěkem si zachrání holou kůži, aby nebyl ubit k smrti anebo neskončil na místě horším než ta nejděsivější noční můra.

Také jsem zjistila, ke svému velkému zklamání, že všechno, co považujeme za stabilní, se může v kterémkoli okamžiku a bez zjevné příčiny pokazit, vykolejit, vychýlit se z očekávané dráhy a prodělat změnu. Na rozdíl od povědomí o politickém přesvědčení a dějinách zemí původu těch, co nás obklopovali, jsem tuto znalost nezískala tak, že by mi ji někdo sdělil, ale dospěla jsem k ní vlastní zkušeností. Nepamatuji si přesný okamžik ani konkrétní událost, která by byla počátkem onoho zvratu, nicméně v určitém, blíže nevymezeném bodě se něco mezi mnou a Ramirem začalo měnit.

Zpočátku se nejednalo o víc než pouhý posun v naší rutině. Naše styky s jinými lidmi byly stále častější a začali jsme dávat přednost určitým místům před jinými; už jsme nebloumali bezcílně a beze spěchu ulicemi, nenechávali jsme se vést intuicí jako dřív. Já jsem dávala přednost našemu předchozímu způsobu života, kdy jsme byli sami, měli jsme jen jeden druhého a svět kolem nás byl cizí a vzdálený, ale chápala jsem, že Ramirova extrovertní osobnost si všude získává sympatie. A to, co dělal Ramiro, bylo v mých očích vždy správné, takže jsem bez protestů protrpěla všechny ty nekonečné hodiny, které jsme trávili s cizími lidmi, přestože jsem většinou nerozuměla, o čem se baví; buď proto, že mluvili jiným než mým mateřským jazykem, anebo proto, že debatovali o místech a věcech, které mi byly tehdy neznámé: o koncesích, nacismu, Polsku, bolševicích, vízech, extradicích. Ramiro ovládal docela dobře francouzštinu a italštinu, domluvil se lámanou angličtinou a znal několik německých výrazů. Vždy pracoval pro zahraniční společnosti a stále udržoval kontakty s cizinci, a kde mu nestačila slovní zásoba, vypomohl si gesty, opisným vyjádřením a dedukcí. Komunikace pro něj nepředstavovala žádný problém a brzy se stal v emigrantských kruzích oblíbenou postavou. Bylo stále vzácnější vejít do restaurace a nepozdravit se s osazenstvem dvou nebo tří stolů, či vstoupit do baru hotelu El Minzah anebo na zahrádku kavárny Tingis a nedostat pozvání na drink a vášnivou debatu od některé skupinky hostů. Ramiro s nimi vycházel, jako by se znali celý život, a já jsem se stala jeho stínem, téměř němou družkou, lhostejnou ke všemu ostatnímu, pokud jsem ho mohla cítit po svém boku a být ozdobným a vždy milujícím přívěskem jeho osoby.

Jistý čas, zhruba po celé jaro, jsme dokázali držet obě stránky našeho života v rovnováze. Stále jsme prožívali naše intimní chvilky, naše hodiny osamotě. Udržovali jsme plamen, který se zažehl v Madridu, a zároveň jsme se otevírali novým přátelům a účastnili se místního společenského života. Nicméně v určité chvíli se misky vah začaly vychylovat. Pomaloučku, postupně, ale nezvratně. Hodiny trávené ve společnosti začaly zabírat prostor na úkor našich soukromých chvil. Známé tváře přestaly být jen zdrojem rozhovorů a historek a pomalu se přetvářely v postavy s minulostí, plány do budoucnosti a schopností zasahovat do našeho života. Osobnosti vystoupily z anonymity a postupně se zviditelňovaly, získávaly na zajímavosti a přitažlivosti. Stále si pamatuji některá jejich jména, dosud si vybavuji jejich obličeje, i když teď už budou všichni mrtví, a názvy dalekých zemí, z nichž pocházeli, přestože jsem je tenkrát ani nedokázala najít na mapě. Ivan, elegantní tichý Rus, štíhlý jako proutek, s nesmělým pohledem a kapesníčkem čouhajícím z kapsy saka jako hedvábná květina. Polský baron, jehož jméno jsem zapomněla, který se všude vychloubal svým údajným bohatstvím, a přitom vlastnil jen hůlku se stříbrným knoflíkem a dvě košile, ošoupané kolem krku neustálým nošením. Isaac Springer, rakouský Žid s velkým nosem a zlatou tabatěrkou. Chorvatský pár, Jovovičovi, oba tak krásní, navzájem si podobní a tak tajemní, že se občas vydávali za milence a jindy za sourozence. Věčně zpocený Ital, který mě pozoroval zastřeným pohledem, jmenoval se Mario, nebo možná Mauricio, už nevím. Ramiro se s nimi přátelil stále víc, stával se součástí jejich tužeb a starostí, aktivním účastníkem jejich plánů. A já jsem sledovala, jak Ramiro – den za dnem, lehce, polehoučku – začíná mít blíž k nim a mně se odcizuje.

Zdálo se, že dopis od majitelů Pitmanovy akademie nikdy nepřijde, a k mému úžasu to Ramira ani trochu neznepokojovalo. Trávili jsme stále méně času sami v našem pokoji hotelu Continental. Čím dál vzácnější byl náš důvěrný šepot, čím dál méně narážek na všechno, co se mu až do té doby na mně líbilo. Téměř přestal zmiňovat to, co předtím zbožňoval a co ho nikdy neunavilo vyjmenovávat: mou zářivou pleť, nádherné boky, hedvábné vlasy. Málokdy vyslovil kompliment mému půvabnému úsměvu a svěžesti mého mládí. Už se nesmál tomu, co dříve nazýval mou blaženou nevinností, a já jsem si začínala všímat, že v něm vzbuzuji stále menší zájem, menší touhu a méně něhy. Bylo to někdy v té době, uprostřed smutných dnů, během nichž jsem hrůzou z nejistoty téměř omdlévala, kdy jsem se začala cítit špatně. Nejen psychicky, ale také fyzicky. Bylo mi zle, příšerně, čím dál hůř. Možná si můj žaludek nedokázal zvyknout na nová jídla, tak odlišná od dušených pokrmů mé matky a jednoduchých chodů v madridských restauracích. Možná mělo s mou rostoucí slabostí něco společného to intenzivní vlhké horko začínajícího léta. Jasné denní světlo mi připadalo příliš prudké, vůně na ulici mi byly odporné a vzbuzovaly ve mně pocit nevolnosti. Stálo mě všechny síly vůbec vstát z postele, nutkání na zvracení přicházelo v těch nejnevhodnějších chvílích a celý den se mi chtělo spát. Občas – velmi zřídka – si Ramiro dělal starosti; posadil se ke mně na postel, kladl mi dlaň na čelo a říkal mi sladká slůvka. Jindy – stále častěji – si mě nevšímal a vzdaloval se mi. Nezáleželo mu na mně, ztrácela jsem ho.

Přestala jsem ho doprovázet na jeho nočních vycházkách, neměla jsem dost sil ani vůle udržet se na nohou. Zůstávala jsem sama v hotelu, dlouhé, dusivé hodiny; hodiny v lepkavém oparu, bez vánku, jakoby bez života. Představovala jsem si, že se věnuje stejným věcem, jako když jsme v poslední době chodili ven spolu, že se stýká se stejnou společností. Popíjí, hraje kulečník, debatuje a debatuje, na bílém mramoru kavárenských stolků se vrší útržky papírků s výpočty a načrtnutými mapami. Věřila jsem, že dělá totéž co se mnou, jen beze mne, nedokázala jsem vytušit, že postoupil do další fáze, kde se jedná o víc; že už překročil hranice pouhého společenského života a vstoupil na nové území, které mu nebylo zcela neznámé. Objevovaly se stále nové plány, jistě. Ale také hráčská doupata, zuřivé partie pokru, večírky až do bílého rána. Sázky, chvástání, temné transakce a pochybné projekty. Lži, přípitky až do svítání a odhalení té části jeho povahy, která zůstávala celé měsíce skryta. Ramiro Arribas, muž tisíce tváří, mi dosud ukázal jen jednu. Ty ostatní jsem měla brzy poznat.

Každou noc se vracel později a v horším stavu. Cípy košile mu čouhaly z kalhot, uzel kravaty visel uprostřed hrudi, byl podrážděný, smrděl tabákem a whisky, a když mě zastihl vzhůru, koktal výmluvy zastřeným hlasem. Někdy se mě ani nedotkl, padl na postel jako podťatý a okamžitě usnul; chrápal tak, že bylo nemožné obnovit spánek po zbytek hodin, které chyběly do úsvitu dalšího dne. Jindy mě nemotorně objal, vlhce mi dýchal na krk, stáhl ze mě oblečení, které mu překáželo, a rychle se do mě vyprázdnil. A já jsem ho bez námitek nechala, nechápala jsem, co se to s námi děje, nebyla jsem schopna pojmenovat tu lhostejnost.

Byly noci, kdy se nevrátil vůbec. Ty byly nejhorší; bezesné hodiny před úsvitem, kdy jsem stála u okna, pozorovala žlutá světla přístavu odrážející se v černé hladině zálivu a hřbetem ruky si utírala slzy; ty hořké pochybnosti, že to byl možná omyl, nesmírný omyl, který nejde vrátit zpět.

Konec na sebe nenechal dlouho čekat. Odhodlaná konečně si potvrdit příčinu nevolností a nepřidělávat přitom Ramirovi starosti jsem jednou brzy ráno vyklouzla z pokoje a zamířila do lékařské ordinace v ulici Estatuto. Doktor Bevilacqua, praktický lékař, stálo na pozlacené tabulce na dveřích. Vyslechl mé potíže, vyšetřil mě, vyptával se. Nebylo třeba žádného žabího těhotenského testu ani jiné procedury, aby mi potvrdil, co jsem sama už dávno cítila a co Ramiro – jak jsem se dozvěděla později – také tušil. Vrátila jsem se do hotelu v horečnatém stavu, plná rozporuplných emocí. Naděje, úzkost, radost, strach. Čekala jsem, že ho najdu ještě v posteli, probudím ho polibkem a sdělím mu tu novinku. Ale nikdy jsem nedostala příležitost říct mu, že spolu čekáme dítě, protože když jsem otevřela dveře, už tam nebyl, zato celý pokoj byl vzhůru nohama, dveře skříní dokořán, zásuvky vytažené a kufry rozházené po podlaze.

Vykradli nás, to bylo první, co mě napadlo.

Nemohla jsem popadnout dech a musela jsem se posadit na postel. Zavřela jsem oči a zhluboka jsem dýchala, nádech, výdech, jeden, druhý, třetí. Když jsem oči zase otevřela, přeletěla jsem místnost pohledem. V hlavě mi vířila jediná myšlenka: Ramiro, Ramiro, kde je Ramiro? V té chvíli se mé oči zastavily na obálce položené na nočním stolku na mé straně postele. Byla opřená o podstavec stolní lampičky, s mým jménem napsaným velkými písmeny, energickým rukopisem, který bych poznala i na konci světa.

Siro, lásko moje,

než budeš číst dál, chtěl bych, abys věděla, že Tě zbožňuji a že vzpomínka na Tebe se mnou bude žít do konce mých dnů. Až budeš číst tyto řádky, budu už pryč – vydal jsem se jinou cestou, a ačkoli bych si to z celého srdce přál, obávám se, že na ní pro Tebe ani pro to děťátko, které si myslím, že čekáš, není místo.

Chci Tě požádat o odpuštění za to, jak jsem se k Tobě v poslední době choval a jak málo jsem se Ti věnoval; věřím, že pochopíš, že nejistota, kterou jsem pociťoval kvůli absenci zpráv z Pitmanovy akademie, mě přinutila hledat jiné řešení mé budoucnosti. Dostal jsem několik návrhů a po jejich prostudování jsem si jeden vybral; jde o fascinující a velmi slibné dobrodružství, které však vyžaduje, abych se mu oddal tělem i duší, a proto mi v této situaci nedovoluje uvažovat o Tvé účasti na něm.

Nepochybuji o tom, že projekt, do kterého se dnes pouštím, skončí jednoznačným úspěchem, nicméně momentálně, v počátečním stadiu, vyžaduje investici, která přesahuje mé finanční možnosti, takže jsem si dovolil půjčit peníze a šperky, které jsi dostala od svého otce, abych mohl dostát svým závazkům. Doufám, že jednoho dne budu schopen vrátit Ti vše, co si dnes beru v podobě půjčky, abys to v budoucnosti mohla předat svým potomkům, stejně jako to udělal Tvůj otec. Také věřím, že Tvá matka Ti svým sebezapřením a vůlí při Tvé výchově poslouží jako inspirace v příštích etapách Tvého života.

Sbohem, má lásko. Navždy Tvůj,

Ramiro

P.S. Radím Ti, abys co nejdřív opustila Tanger; není to vhodné místo pro osamělou ženu, a už vůbec ne pro ženu v Tvém stavu. Obávám se, že existují lidé, kteří budou mít zájem mě najít, a když se jim to nepodaří, mohli by vyhledat Tebe. Až budeš opouštět hotel, snaž se udělat to co nejdiskrétněji a s co nejméně zavazadly – i když se vynasnažím, jak to jen půjde, nevím, jestli budu mít vzhledem ke svému naléhavému odchodu možnost vyrovnat účet za posledních několik měsíců, a nikdy bych si neodpustil, kdyby Ti to mělo způsobit nějaké nepříjemnosti.

Nepamatuji si, na co jsem v té chvíli myslela. V paměti se mi jasně uchoval obraz oné scény: nepořádek v pokoji, prázdná skříň, oslepující světlo pronikající dovnitř otevřeným oknem, já sedím na kraji rozestlané postele, držím v ruce dopis, druhou mám položenou na břiše, na svém právě potvrzeném těhotenství, zatímco mi po spáncích stékají těžké kapky potu. Ale myšlenky, které se mi v tu chvíli honily hlavou, si nevybavuji, buď žádné neexistovaly, anebo po sobě nezanechaly stopu. S jistotou si však pamatuji, že jsem okamžitě začala jednat jako právě spuštěný stroj, rychlými pohyby, ale bez schopnosti uvažovat nebo projevit city. Navzdory obsahu dopisu a své fyzické nepřítomnosti Ramiro nadále řídil mé konání a já jsem ho prostě poslechla. Otevřela jsem kufr a začala jsem do něj házet všechno, co mi přišlo pod ruku, aniž bych přemýšlela nad tím, co budu potřebovat a co ne. Několikatery šaty, kartáč na vlasy, pár halenek a starých časopisů, hrst spodního prádla, nespárované boty, dvě saka bez sukní a tři sukně bez sak, volně ležící papíry z psacího stolu, lahvičky z koupelny, ručník. Jakmile ten nesourodý obsah zaplnil kufr po okraj, zaklapla jsem ho a s bouchnutím dveří jsem odešla.

V poledním shonu, s hosty procházejícími sem a tam dveřmi jídelny a s číšníky přinášejícími objednávky, při všeobecném zmatku v hale a za šumu hlasů hovořících jazyky, jimž jsem nerozuměla, si mého odchodu téměř nikdo nevšiml. Jen Hamid, poslíček s dětskou tvářičkou, ke mně ochotně přistoupil, aby mi pomohl odnést kufr. Mlčky jsem jeho nabídku odmítla a vyšla jsem z hotelu. Kráčela jsem ulicí, ani rychle, ani pomalu, bez nejmenší představy o tom, kam mám jít, a aniž bych nad tím byla schopna přemýšlet. Vzpomínám si, že jsem vystoupala po strmé Rue de Portugal, vybavuji si několik výjevů z náměstí Grand Socco, rušný dav na trhu, zvířata, hlasy a dželaby. Bloudila jsem ulicemi bez cíle, několikrát jsem musela ustoupit ke zdi, když se za mnou ozval klakson automobilu anebo výkřiky balak balak marockého prodejce, který rychle přemísťoval své zboží. Při svém chaotickém putování jsem prošla kolem anglického hřbitova a katolického kostela, ulicemi Siagin a Marina až k Velké mešitě. Pochodovala jsem celou věčnost, nevnímala jsem únavu a nic jsem necítila, hnala mě nějaká vnější síla, která řídila mé nohy, jako by patřily k cizímu tělu. Mohla bych chodit mnohem déle, hodiny, noci, možná týdny, roky a roky až do konce světa. Ale nemusela jsem, protože na Cuesta de la Playa, když jsem se plížila kolem pavilonu španělské katolické školy, zastavil vedle mě taxík.

„Potřebujete někam odvézt, mademoiselle?“ zeptal se řidič směsí španělštiny a francouzštiny.

Myslím, že jsem přikývla. Podle kufru usoudil, že mám v úmyslu cestovat.

„Do přístavu, na nádraží, anebo pojedete autobusem?“

„Ano.“

„Ano co?“

„Ano.“

„Ano autobusem?“

Opět jsem přikývla. Bylo mi to jedno, autobusem nebo vlakem, lodí nebo na dno propasti. Ramiro mě opustil a já jsem neměla kam jít, takže kterékoli místo bylo stejně špatné jako jiné. Nebo horší.

6

Slyšela jsem jemný hlas, který se snažil mě probudit. S nesmírným úsilím se mi podařilo pootevřít oči. Skláněly se nade mnou dvě postavy; nejdřív jsem je viděla rozmazaně, potom zřetelněji. Jedna z nich patřila prošedivělému muži, jehož stále neostré rysy mi připadaly vzdáleně povědomé. Z druhé siluety se vyklubala jeptiška v neposkvrněně bílém řeholním závoji. Neměla jsem ponětí, kde to jsem. Rozeznávala jsem vysoký strop nad hlavou, řady postelí po obou stranách, záplavu slunečního světla a zápach léků. Takže nemocnice. První slova, která jsem zamumlala, si dodnes pamatuji.

„Chci se vrátit domů.“

„A kde máš domov, dítě?“

„V Madridu.“

Zdálo se mi, že si oba vyměnili rychlý pohled. Jeptiška mě vzala za ruku a lehce ji stiskla.

„Myslím, že to momentálně není možné.“

„Proč?“ zeptala jsem se.

Odpověděl muž.

„Provoz v Gibraltarském průlivu byl přerušen. Španělsko vyhlásilo válečný stav.“

Nedokázala jsem domyslet, co ta slova znamenají, protože ve chvíli, kdy dolehla k mým uším, jsem se znovu propadla do hlubin slabosti a nekonečného spánku. Když jsem se z toho stavu po mnoha dnech probrala, nechali si mě ještě nějakou dobu v nemocnici. Ty týdny nehybnosti ve veřejné nemocnici v Tetuánu mi pomohly vypořádat se do určité míry se svými pocity a uvědomit si dosah toho, co se za poslední měsíce stalo. Ale to až ke konci, v posledních dnech, protože zpočátku, ráno, večer i v noci, v době návštěv, jež jsem nikdy neměla, i tehdy, když nám nosili jídlo, které jsem nebyla schopna pozřít, jsem dělala jedinou věc: plakala jsem. Nemyslela jsem, neuvažovala, dokonce ani nevzpomínala. Jen jsem plakala.

Na konci toho období, když mi vyschly oči, protože už jsem nebyla schopna pláče, začaly k mé posteli jako dobře organizované procesí přicházet vzpomínky. Téměř jsem je viděla, jak na mě číhají, jak se řadí u dveří na konci oddělení, té prostorné místnosti zalité světlem. Vzpomínky živé, životaschopné, významné i bezvýznamné, které se blížily jedna za druhou a pak se skokem vyhouply ke mně na postel a plazily se po mém těle, dokud mi ušima, špičkami prstů nebo póry kůže nepronikly až do mozku a nezačaly ho bez slitování mořit obrazy a scénami, které bych si z vlastní vůle nikdy nechtěla připomenout. A potom, když se ten zástup vzpomínek stále ještě houfoval, ale už na sebe neupozorňoval tak hlučně, začala se mě s krutou chladnokrevností, jako vyrážka, zmocňovat potřeba všechno rozebrat, najít příčinu a důvod všeho, co se přihodilo v posledních osmi měsících mého života. Ta fáze byla nejhorší, nejagresivnější, nejbouřlivější. A nejbolestnější. A i když nedovedu říct, jak dlouho trvala, s naprostou jistotou vím, že ji ukončila až nečekaná návštěva.

Do té doby jsem trávila dny jen mezi rodičkami, milosrdnými sestrami a kovovými postelemi natřenými nabílo. Občas se kolem mihl lékařský plášť a ve vyhrazených hodinách přicházeli na návštěvu příbuzní pacientek, kteří mluvili šeptem, mazlili se s novorozenými miminky a se vzdycháním utěšovali ty nešťastnice, které jako já zůstaly na půli cesty. Byla jsem ve městě, kde jsem neznala živou duši; nikdy mě nikdo nepřišel navštívit, ani jsem nikoho nečekala. Nebylo mi úplně jasné, co vlastně dělám mezi tím divným osazenstvem; dokázala jsem si vybavit jen jednu zmatenou vzpomínku na okolnosti svého příjezdu. Hustá mlha nejistoty překrývala místo v mé paměti, kde měl být uložen nějaký logický důvod mého přijetí do nemocnice. V těch dnech mi dělaly společnost jen vzpomínky, zakalené mou nejasnou myslí, diskrétní přítomnost jeptišek a touha – napůl dychtivá, napůl smísená s obavami – vrátit se co nejdřív do Madridu.

Nicméně má samota byla jednoho rána nečekaně narušena. Za bíle oděnou zakulacenou postavou sestry Virtudes se vynořil povědomý obličej muže, který mi před mnoha dny řekl pár záhadných slov o válce.

„Vedu ti návštěvu, dítě,“ oznámila jeptiška. Zdálo se mi, že v jejím melodickém hlase slyším lehký záchvěv znepokojení. Když se nově příchozí představil, pochopila jsem proč.

„Komisař Claudio Vázquez, madam,“ řekl neznámý místo pozdravu. „Nebo mám říct slečno?“

Měl téměř bílé vlasy, pružnou postavu, světlý letní oblek a snědý obličej, v němž vynikaly bystré tmavé oči. Při své slabosti jsem nebyla schopna rozlišit, zda se jedná o staršího muže mladistvého vzezření, anebo o mladého muže, který předčasně zešedivěl. V každém případě na tom nezáleželo, pro mě bylo nejdůležitější zjistit, co ode mne chce. Sestra Virtudes mu ukázala na židli stojící u zdi a on si ji hbitě přisunul na pravou stranu mé postele. Posadil se a klobouk odložil na zem. S vlídným, ale autoritativním úsměvem naznačil jeptišce, aby nás nechala o samotě.

Širokými okny proudila na oddělení záplava jasného světla. Venku na zahradě šuměl vítr v korunách palem a eukalyptů a nahoře se klenulo zářivě modré nebe. Nádherný letní den pro každého, kdo nemusel ležet v nemocnici s policejním komisařem sedícím u postele. Lůžka s bílými naškrobenými prostěradly, napjatými až k prasknutí, byla kromě toho mého skoro všechna prázdná. Když sestra odešla – s neskrývaným projevem nespokojenosti, že nemůže být svědkem našeho setkání –, zůstali jsme s komisařem ve velké místnosti téměř sami; až na dvě či tři další pacientky a mladou jeptišku, tiše vytírající podlahu na vzdáleném konci pokoje. Ležela jsem přikrytá až po prsa, zpod prostěradla mi vykukovaly jen hubené holé paže, kostnatá ramena a hlava. Vlasy jsem měla spletené do tmavého copu, který mi ležel po straně obličeje, teď propadlého a popelavého z duševního vyčerpání.

„Sestra mi řekla, že už jste na tom trochu lépe, takže jsem si s vámi přišel promluvit, souhlasíte?“

Přikývla jsem, ale vůbec jsem netušila, o čem chce se mnou mluvit; pokud jsem věděla, zhroucení a zmatenost nebyly protizákonné. Komisař vytáhl z vnitřní kapsy saka malý zápisník a zkontroloval si svoje poznámky. Musel si je zapsat nedávno, protože nebylo třeba listovat, aby je našel, prostě se zadíval na stránku před sebou a měl je přímo před očima.

„Začnu tím, že vám položím několik otázek a vy budete odpovídat jen ano nebo ne. Jste Sira Quiroga Martín, narozená v Madridu 25. června 1911?“

Hovořil zdvořilým tónem, ale to ještě neznamenalo, že nebudu podrobena důkladnému výslechu. Bral jistý ohled na můj stav, takže náš rozhovor nepůsobil příliš stroze, ale zároveň byl úřední. Osobní údaje jsem odsouhlasila pokývnutím.

„A přijela jste do Tetuánu 15. července z Tangeru.“

Opět jsem přikývla.

„V Tangeru jste byla ubytovaná v hotelu Continental, a to od 23. března.“

Další přikývnutí.

„Společně s...,“ nahlédl do zápisníku, „Ramirem Arribasem Querolou, původem z Vitorie, narozeným 23. října 1901.“

Znovu jsem přitakala, tentokrát se sklopenýma očima. Bylo to poprvé po dlouhé době, co jsem slyšela jeho jméno. Zdálo se, že komisař Vázquez si nevšiml, že začínám klesat na mysli, anebo si toho byl vědom, ale nechtěl, abych to já věděla; v každém případě pokračoval ve výslechu a nedbal mé reakce.

„A v hotelu Continental jste po sobě nechali nezaplacený účet ve výši tři tisíce sedm set osmdesát devět francouzských franků.“

Neodpověděla jsem. Odvrátila jsem obličej, abych se mu nemusela dívat do očí.

„Dívejte se na mě.“

Ignorovala jsem ho.

„Dívejte se na mě,“ zopakoval. Jeho tón zůstával neutrální, nebyl naléhavější než předtím, ani laskavější, ani důraznější. Byl stále stejný. Trpělivě počkal, dokud jsem ho neposlechla a neotočila se k němu. Ale pořád jsem neodpovídala. Nevzrušeně přeformuloval otázku:

„Jste si vědoma, že po vás v hotelu Continental zůstal neuhrazený účet na tři tisíce sedm set osmdesát devět franků?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla jsem nakonec tenkým hláskem. A opět jsem odvrátila pohled a otočila hlavu na druhou stranu. A rozplakala jsem se.

„Dívejte se na mě,“ požádal potřetí.

Chvíli čekal, dokud mu nedošlo, že tentokrát nemám vůli, sílu nebo odvahu mu dál čelit. Slyšela jsem, jak vstává ze židle, obchází postel a blíží se z druhé strany. Posadil se na vedlejší lůžko, kam mířil můj pohled. Narušil hladký povrch prostěradla a upřeně se mi zahleděl do očí.

„Snažím se vám pomoct, madam. Nebo slečno, to je jedno,“ vysvětloval pevným hlasem. „Dostala jste se do velkých potíží, i když jsem si vědom, že ne pouze vlastní vinou. Myslím, že vím, jak se všechno odehrálo, ale potřebuji, abyste mi to potvrdila. Když mi nepomůžete, nebudu moct pro vás nic udělat, rozumíte tomu?“

S velkým úsilím jsem souhlasila.

„Dobře. Tak přestaňte plakat a pustíme se do toho.“

Osušila jsem si slzy do přehybu přikrývky. Komisař mi věnoval necelou minutu. Jakmile vycítil, že pláč ustal, vrátil se svědomitě k práci.

„Připravena?“

„Připravena,“ zamumlala jsem.

„Podívejte, vedení hotelu Continental vás obvinilo z nezaplacení dosti vysokého účtu, ale to není všechno. Věc je bohužel mnohem složitější. Dozvěděli jsme se, že proti vám vznesla obvinění také společnost Hispano-Olivetti pro podvod ve výši dvaceti čtyř tisíc osmi set devadesáti peset.“

„Ale já, ale...“

Gestem přerušil mé omluvy; ještě neskončil.

„A také je po vás vyhlášeno pátrání ve věci odcizení šperků značné hodnoty ze soukromé rezidence v Madridu.“

„Já ne, ale...“

V důsledku toho, co jsem vyslechla, jsem zcela ztratila schopnost jasně myslet a srozumitelně mluvit. Komisař, vědom si mého ohromení, se mě pokusil uklidnit.

„Já vím, já vím. Uklidněte se, jen klid. Přečetl jsem všechny papíry, které jste měla v kufru, a podle nich jsem byl schopen přibližně zrekonstruovat průběh událostí. Našel jsem dopis, který vám zanechal manžel, nebo snoubenec, nebo milenec, nebo co vlastně pro vás ten Arribas byl, a také potvrzení, že ty šperky jste dostala darem, a doklad, že jejich předchozím vlastníkem byl ve skutečnosti váš otec.“

Nevzpomínala jsem si, že bych ty papíry brala s sebou; nevěděla jsem, co se s nimi dělo od chvíle, kdy si je vzal Ramiro do úschovy, ale pokud byly mezi mými věcmi, musela jsem je nevědomky odnést z pokoje hotelu, když jsem odcházela. Vydechla jsem úlevou, když jsem si uvědomila, že by v tom mohl spočívat klíč k mé spáse.

„Promluvte si s ním, prosím vás, promluvte si s mým otcem,“ žadonila jsem. „Je v Madridu, jmenuje se Gonzalo Alvarado a bydlí v ulici Hermosilla číslo 19.“

„Neexistuje možnost, jak ho najít. Komunikace s Madridem je velmi špatná. V hlavním městě vládne naprostý zmatek, většina lidí se nezdržuje ve svém bydlišti, buď jsou zadržení, na útěku, v úkrytu nebo mrtví. Kromě toho, ve vašem případě je všechno ještě složitější, protože trestní oznámení na vás podal syn pana Alvarada, jmenuje se myslím Enrique, a to je váš nevlastní bratr, že ano? Enrique Alvarado, ano,“ sám potvrdil svou informaci po nahlédnutí do zápisníku. „Vypadá to tak, že ho před několika měsíci informovala služka, že jste byla v jejich bytě a vyšla jste odtud s několika balíčky – domnívají se, že v nich byly ty šperky, a jsou přesvědčeni, že pan Alvarado se stal obětí vydírání nebo nějaké formy nátlaku. Je to zkrátka dost ošklivá záležitost, i když se zdá, že vás tyto doklady zprošťují viny.“

Vytáhl z kapsy saka svazek dokumentů, které mi dal otec při našem setkání.

„Měla jste štěstí, že si je Arribas neodnesl spolu se šperky a penězi, patrně pro něj byly příliš kompromitující. Měl je zničit, aby si kryl záda, ale ve spěchu při útěku na to asi zapomněl. Měla byste mu být vděčná, protože vás tím zachránil před jistým vězením,“ poznamenal ironicky. Vzápětí na kratičkou chvíli zavřel oči, jako by poslední slova chtěl vzít zpět. „Promiňte, nechtěl jsem vás urazit. Chápu, že ve vaší situaci budete sotva cítit vděčnost k člověku, který se k vám takto zachoval.“

Nereagovala jsem na jeho omluvu, jen jsem mu tiše položila otázku.

„Kde je teď?“

„Arribas? To nevíme jistě. Může být v Brazílii nebo v Buenos Aires. Ale také v Montevideu. Nastoupil na zaoceánskou loď pod argentinskou vlajkou, ale vystoupit mohl v kterémkoli přístavu. Doprovázely ho tři osoby, Rus, Polák a Ital.“

„A vy ho nebudete hledat? Neuděláte nic, abyste ho našli a zatkli?“

„Obávám se, že ne. Skoro nic na něho nemáme, jen nezaplacený účet, který byl navíc taky na vaše jméno. Tedy pokud byste ho nechtěla obvinit z krádeže šperků a peněz, které vám vzal. Ale upřímně řečeno, nemyslím si, že by vám to stálo za to. Je sice pravda, že byly vaše, ale jejich původ je pochybný a vy sama jste obviněna z jejich krádeže. Zkrátka, myslím, že o něm už nikdy neuslyšíme, tihle týpci jsou mazaní, vyznají se, vědí, jak zmizet a jak se zase nečekaně objevit na druhém konci světa.“

„Ale my jsme chtěli spolu začít nový život, chtěli jsme začít podnikat; jen jsme čekali na potvrzení,“ koktala jsem.

„To máte na mysli ty psací stroje?“ zeptal se a vytáhl z kapsy obálku. „Nemohli byste podnikat, neměli jste licenci. Majitelé společnosti v Argentině neměli nejmenší zájem rozšířit své působení na druhou stranu Atlantiku. A dali vám to jasně na vědomí už v dubnu.“ Všiml si mého užaslého výrazu a dodal: „Arribas vám to neřekl, viďte?“

Vzpomněla jsem si na své každodenní dotazy na recepci; jak jsem s nadějí a netrpělivě čekala na dopis, který měl změnit náš život, a který přitom Ramiro už dávno dostal a mně nic neřekl. Má ochota bránit ho se rozplývala rychle jako dým. Ze všech sil jsem se upnula k poslední naději, která mi ještě zůstávala.

„Ale miloval mě...“

Komisař se usmál, trochu trpce a s nádechem soucitu.

„To říkají všichni podvodníci. Podívejte, slečno, nic si nenalhávejte; takoví jako Arribas mají rádi jen sami sebe. Dovedou být okouzlující a působí upřímně a šlechetně, ale v hodině pravdy se zajímají jen o vlastní krk. Jakmile jim začne hořet půda pod nohama, prásknou do bot a smetou každého, kdo jim stojí v cestě, jen aby je nechytili. Tentokrát jste to odnesla vy, měla jste prostě smůlu. Nepochybuju, že vás měl rád, ale jednoho dne se objevil lepší projekt a vy jste se pro něj stala přítěží, kterou nehodlal tahat s sebou. Proto vás opustil, je to takhle prosté. Vy jste v tom nevinně, ale na tom, co se stalo, teď už nic nezměníme.“

Nechtěla jsem zabřednout hlouběji do úvah o upřímnosti Ramirovy lásky ke mně; bylo to příliš bolestné téma. Proto jsem se vrátila k praktickým záležitostem.

„A ta věc s Hispano-Olivetti? Co s tím mám já společného?“

Nadechl se a hlasitě vydechl, jako by se měl pustit do něčeho, co mu není po chuti.

„Tak tahle záležitost je ještě zapeklitější. Prozatím neexistují věrohodné důkazy, které by vás zbavily viny, i když já osobně jsem přesvědčen, že se jedná o další podraz vašeho povedeného manžílka, nebo snoubence, nebo co vlastně pro vás ten Arribas je. Oficiální verze je taková, že vy figurujete jako majitelka společnosti, která obdržela velké množství psacích strojů, ale nikdy je nezaplatila.“

„Napadlo ho založit firmu na moje jméno, ale já jsem nevěděla... nevěděla jsem... já ne...“

„Já vám věřím, myslím si, že jste neměla ani tušení, že vás používá jako zástěrku. Řeknu vám, co si myslím, že se ve skutečnosti stalo; oficiální verzi už znáte. Opravte mě, kdybych se spletl. Vy jste dostala od otce peníze a nějaké šperky, je to pravda?“

Přikývla jsem.

„Arribas vám pak navrhl, že založí firmu na vaše jméno a uloží ty peníze a šperky do trezoru v podniku, kde tehdy pracoval, že ano?“

Opět jsem přikývla.

„Tak fajn, ale neudělal to. Nebo, lépe řečeno, udělal, ale nikoli jako prostý vklad na vaše jméno. Za vaše peníze nakoupil psací stroje ve vlastní firmě a předstíral, že se jedná o zakázku společnosti zabývající se vývozem a dovozem – Psací stroje Quiroga –, ve které figurujete jako majitelka, jak už jsem se zmínil. Zaplatil obratem vašimi penězi, takže Hispano-Olivetti neměla žádné podezření. Pak už stačila jen další objednávka, pořádně velká a dobře promyšlená, a měl vyhráno. Arribas ty stroje prodal na vlastní pěst, netuším komu nebo jak. Až dosud šlo všechno dobře, jak pro Hispano-Olivetti z hlediska účetnictví, tak pro Arribase, který neutratil ani cent z vlastního kapitálu a přitom uskutečnil skvělý obchod ve svůj prospěch. Takže po pár týdnech vyjednal další velkou zakázku na vaše jméno, která byla opět kladně vyřízena. Ale faktura z této zakázky nebyla proplacena hned; zaplatil jen zálohu, a protože firma neměla žádné podezření a považovala vás za dobrou zákaznici, očekávali, že zbytek zaplatíte v dohodnutém termínu. Problém je, že ty peníze nikdy nedostali. Arribas opět prodal zboží, shrábl zisk a zmizel – s vámi a s celým kapitálem prakticky netknutým, navíc s tučným soustem z prodeje. Pěkný podvod, panečku, i když někdo mohl mít podezření, protože váš odjezd z Madridu byl trochu uspěchaný, nebo ne?“

Najednou jsem si vybavila, jak jsem přišla v to ráno domů a jak nervózně Ramiro vytahoval oblečení ze skříně, jak kvapně balil kufry, jak naléhal, abych si rychle sbalila, protože nesmíme ztrácet čas. S touto představou v mysli jsem potvrdila komisařovu domněnku. Pokračoval:

„Takže nejen že si Arribas vzal vaše peníze, ale jako třešničku na dortu si s jejich pomocí ještě vydělal něco pro sebe. Chytrý chlapík, o tom není pochyb.“

Oči se mi opět zalily slzami.

„Nechte toho. Neplačte, nemá smysl brečet nad rozlitým mlékem. Podívejte, vlastně se to všechno stalo v té nejméně vhodné a maximálně složité době.“

Polkla jsem, zadržela jsem slzy a po chvilce jsem byla schopna pokračovat v rozhovoru.

„Kvůli té válce, o které jste tenkrát mluvil?“

„Nikdo neví, jak to všechno skončí, ale momentálně je situace velmi komplikovaná. Polovina Španělska je v rukou povstalců a druhá polovina zůstává loajální k vládě. Je to strašný chaos, samá dezinformace a nedostatek věrohodných zpráv; zkrátka naprostá katastrofa.“

„A tady? Jaká je situace tady?“

„Teď je tady docela klid, ale v předchozích týdnech byla situace mnohem dramatičtější. Tady to všechno začalo, to nevíte? Tady vypuklo povstání; odtud, z Maroka, vytáhl generál Franco se svými vojsky. V prvních dnech se bombardovalo; v reakci na povstání letectvo republiky zaútočilo na Vysoký komisariát, ale měli smůlu, minuli cíl a jeden Fokker způsobil hodně civilních ztrát; zemřelo několik arabských dětí a byla zasažena mešita, takže muslimové to považovali za útok na sebe a automaticky se postavili na stranu povstalců. Na druhé straně se hodně zatýkalo a stříleli se stoupenci republiky; evropské vězení je plné až na půdu, a tak zřídili koncentrační tábor El Mogote. Nakonec dobyli letiště Sania Ramel a tím padla poslední bašta republikánské vlády v protektorátu, takže teď je celý sever Afriky pod kontrolou povstaleckých vojsk a situace je tady více méně klidná. Teď se bojuje na poloostrově.“

Promnul si oči palcem a ukazováčkem levé ruky, pak si přetřel čelo a prohrábl si vlasy až k temeni, a tiše, jakoby pro sebe, řekl:

„Kdo ví, kdy to sakra všechno skončí...“

Vytrhla jsem ho ze zamyšlení; nedokázala jsem tu nejistotu už vydržet.

„Ale můžu odjet, ne?“

Moje nemístná otázka ho vrátila do reality. Odpověděl velmi rázně.

„Ne. V žádném případě. Nemůžete odjet nikam, a už vůbec ne do Madridu. Zatím se tam drží republikánská vláda, má podporu lidu a jsou připraveni bránit se, jak dlouho bude třeba.“

„Ale já se musím vrátit,“ naléhala jsem chabě. „Je tam moje matka, můj domov...“

Když opět promluvil, bylo vidět, že se musí snažit, aby se ovládal. Moje naléhání ho stále víc rozčilovalo, přestože vzhledem k mému zdravotnímu stavu nechtěl být hrubý. Za jiných okolností by se mnou zřejmě zacházel s mnohem menšími ohledy.

„Podívejte, já nevím, na čí jste straně, jestli na straně vlády nebo povstalců.“ Hlas měl už zase vyrovnaný, už se uklidnil po krátkém okamžiku duševní rozkolísanosti, pravděpodobně způsobené únavou a napětím z posledních týdnů. „Když mám být upřímný, po tom všem, co jsem v poslední době viděl, mě vaše situace příliš nezajímá, ba co víc, nejraději bych o ní nic nevěděl. Já jen dělám svou práci a snažím se držet dál od politiky, protože tady je bohužel až příliš mnoho lidí, kteří se jí zabývají. Ale ironií je, že máte vlastně štěstí v neštěstí, i když tomu budete sotva věřit. Tady v Tetuánu, v centru povstání, budete v naprostém bezpečí, protože nikdo kromě mě se nebude starat o vaše problémy se zákonem; a věřte mi, že jsou dost závažné. Dost na to, abyste za normálních okolností strávila hezkou řádku let ve vězení.“

Pokusila jsem se protestovat, byla jsem vyděšená a zmocnila se mě panika. Nenechal mě, zastavil mě zvednutou rukou a pokračoval.

„Předpokládám, že v Madridu se většina policejních vyšetřování zastaví, stejně jako všechny soudní procesy, pokud nebudou politické anebo příliš závažné. Při tom, co se tam děje, sotva bude mít někdo chuť pronásledovat po Maroku údajnou podvodnici s psacími stroji a zlodějku šperků, obviněnou vlastním bratrem. Ještě před několika týdny by se jednalo o celkem vážný zločin, ale dnes je to ve srovnání s tím, s čím se musí v hlavním městě potýkat, bezvýznamná záležitost.“

„Takže co?“ zeptala jsem se nejistě.

„Takže to, co uděláte, je, že zůstanete hezky tady, nepokusíte se ani v náznaku odjet z Tetuánu a nebudete mi dělat žádné potíže. Mým úkolem je dohlížet na bezpečnost v protektorátu a nemyslím si, že byste pro něj představovala nějakou hrozbu. Ale pro každý případ vás chci mít pod dohledem. Takže nějakou dobu zůstanete tady a budete se držet dál od problémů. A neberte to jako radu nebo doporučení, pro vás je to rozkaz. Bude to takové zvláštní zadržení, nezavřu vás do cely ani vám nenařídím domácí vězení, takže si budete užívat relativní svobody pohybu. Ale máte přísně zapovězeno opouštět město bez mého výslovného svolení. Je to jasné?“

„Dokdy?“ zeptala jsem se okamžitě. Představa, že zůstanu sama v tom neznámém městě na neurčitou dobu, mi připadala jako ta nejhorší možnost.

„Dokud se situace ve Španělsku neuklidní. Pak uvidíme, co bude dál. Potom rozhodnu, co s vámi udělám; ale zatím nemám čas ani chuť se vaší záležitostí zabývat. Jediná věc, kterou musíte vyřešit okamžitě, je váš dluh v hotelu v Tangeru.“

„Ale já nemám jak zaplatit takovou částku...,“ vysvětlovala jsem se slzami na krajíčku.

„Já vím. Prohledal jsem vaše zavazadlo a je mi jasné, že kromě oblečení a nějakých papírů nemáte vůbec nic. Ale momentálně jste jediná, koho máme, a vy jste v tomto případě vinna stejně jako Arribas. Takže je na vás, abyste splatila dluh. V tom vám nemůžu pomoct, protože v Tangeru vědí, že vás máme tady.“

„Ale on si vzal moje peníze...,“ bránila jsem se zlomeným hlasem.

„To vím taky, a přestaňte už kruci brečet, prosím vás. Ve svém dopise se k tomu Arribas vlastními slovy přiznává, otevřeně říká, co je za ničemu, že vás tady nechal bez peněz. A ještě k tomu jste přišla o dítě, sotva jste vkročila na půdu Tetuánu.“

Zmatek v mé tváři, spolu se slzami bolesti a frustrace, ho přiměl položit mi otázku.

„Vy se na to nepamatujete? To já jsem na vás čekal u autobusu. Z četnické stanice v Tangeru jsme dostali hlášení o vašem příjezdu. Poslíček v hotelu se zmínil řediteli o vašem náhlém odchodu, připadalo mu to divné, a tak vyvolal poplach. Pak zjistili, že jste opustili pokoj bez úmyslu se tam vrátit, a protože částka, kterou jste dlužili, byla dost vysoká, nahlásili to na policii. Našli taxikáře, který vás vezl k autobusu, a zjistili, že míříte sem. Za normálních okolností bych pro vás poslal jednoho ze svých mužů, ale s tím, co se v poslední době děje, raději na všechno dohlížím osobně, abych se nedočkal nepříjemného překvapení, takže jsem se rozhodl zajet pro vás sám. Sotva jste vystoupila z autobusu, omdlela jste mi v náručí; sám jsem vás sem donesl.“

Z paměti se mi začaly vynořovat mlhavé vzpomínky. Dusivé horko v autobuse, křik, košíky s živými kuřaty, zavazadla, pach potu z těl cestujících, Arabů i Španělů. Pocit lepkavé vlhkosti mezi stehny. Ta hrozná slabost, která se mě zmocnila, když jsme dojeli do Tetuánu, ta hrůza, když jsem si všimla, že mi po stehnech stéká horká tekutina. Černý hustý čůrek, který jsem za sebou zanechávala, a jakmile jsem se nohama dotkla asfaltu, mužský hlas a obličej stíněný kloboukem: Sira Quiroga? Policie. Půjdete se mnou. V té chvíli mě přemohla nevolnost, mysl se mi zatemnila a podlomily se mi nohy, ztratila jsem vědomí. A teď, o týdny později, se opět dívám do toho obličeje, jen nevím, jestli patří mému katu, nebo zachránci.

„Sestra Virtudes si vzala na starost podávat mi informace o vašem stavu. Už dlouho jsem se pokoušel s vámi mluvit, ale nikdy mě sem nepustili. Říkali, že trpíte anémií a nevím čím vším ještě. Ale konečně se zdá, že je vám lépe, proto mi dnes povolili návštěvu. Brzy vás propustí.“

„Ale kam půjdu?“ Cítila jsem obrovskou úzkost a strach. Neměla jsem sílu sama čelit neznámé realitě. Nikdy jsem nic nedělala bez pomoci, vždy tu byl někdo, kdo mě vedl: matka, Ignacio, Ramiro. Připadala jsem si přebytečná, nezpůsobilá postavit se sama životu a jeho nástrahám. Neschopná přežít bez pomocné ruky, která mě povede, bez hlavy, která bude za mě rozhodovat. Bez blízké bytosti, které mohu důvěřovat a na které budu zcela závislá.

„K tomu se chci dostat,“ řekl. „Hledám pro vás nějaké místo, ale nemyslete si, že je to v dnešní době snadné. V každém případě bych se rád dozvěděl některá fakta z vaší minulosti, která mi ještě chybí, takže pokud budete mít dost sil, vrátil bych se zítra, abyste mi mohla sama povyprávět všechno, co se stalo. Třeba najdeme něco, co nám pomůže vyřešit problémy, do kterých vás dostal váš manžel, snoubenec...“

„...anebo čím ten bídák pro vás byl,“ dokončila jsem s ironickým úšklebkem.

„Byli jste manželé?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Tím lépe pro vás,“ uzavřel důrazně a podíval se na hodinky. „No, už vás nebudu déle unavovat,“ řekl a vstal, „myslím, že to pro dnešek stačí. Přijdu zase zítra, ještě nevím v kolik hodin; až si najdu chvilku, máme toho nad hlavu.“

Pozorovala jsem ho, jak odchází ke dveřím oddělení, rychle, pružným a rázným krokem člověka, který je zvyklý neztrácet čas. Dříve nebo později, až se vzchopím, budu muset zjistit, jestli ten člověk skutečně věří v mou nevinu, anebo se jen snaží zbavit se těžkého břemene, které mu v mé osobě padlo do klína v té nejnevhodnější době. V té chvíli jsem na to nedokázala přijít, byla jsem vyčerpaná a měla jsem strach. Jediné, po čem jsem toužila, byl hluboký spánek a milosrdné zapomnění.

Komisař Vázquez se vrátil následujícího dne kolem sedmé nebo osmé večer, když už horko nebylo tak intenzivní a světlo bylo tlumenější. Jakmile jsem ho uviděla vstupovat do dveří na druhém konci oddělení, opřela jsem se o lokty a s velkým úsilím jsem se nadzvedla. Když přišel ke mně, posadil se na stejnou židli jako den předtím. Ani jsem ho nepozdravila. Jen jsem si odkašlala, pročistila jsem si hlas a začala jsem mu vyprávět všechno, co chtěl slyšet.

7

K druhému setkání s donem Claudiem došlo v pátek koncem srpna. V pondělí kolem poledne mě přišel vyzvednout; našel pro mě ubytování a rozhodl se osobně mě do nového bydliště doprovodit. Za normálních okolností by se takové galantní chování mohlo vykládat jinak, ale v té chvíli ani jeden z nás nepochyboval o tom, že jeho projev náklonnosti ke mně je ryze profesionálním přístupem člověka, který chce mít předmět svého zájmu v bezpečí, aby se vyhnul zbytečným komplikacím.

Čekala jsem na něj už oblečená; sukně a kabátek spolu neladily a byly mi velké; vlasy jsem měla stočené do prostého uzlu. Seděla jsem na kraji postele, u nohou kufr plný ubohých důkazů mého nezdaru, ruce sepjaté v klíně. Snažila jsem se sebrat síly, ale bez úspěchu. Jakmile jsem ho viděla přicházet, pokusila jsem se vstát, ale gestem mi naznačil, abych zůstala sedět. Posadil se na postel naproti mně a řekl:

„Počkejte. Musíme si promluvit.“

Několik sekund se na mě díval těma svýma očima schopnýma provrtat zeď. Tehdy už jsem věděla, že není předčasně šedivým mladíkem ani mladistvě vypadajícím starcem: byl to zralý muž mezi čtyřicítkou a padesátkou, dobře vychovaný, ale zocelený prací, s hezkou postavou a duší poznamenanou nutností jednat s darebáky všeho druhu. Byl to muž, s kterým bych se rozhodně nechtěla dostat do křížku.

„Podívejte, tohle není obvyklý policejní postup; u vás dělám vzhledem k současné situaci výjimku, ale chci, aby vám bylo nad slunce jasné, jak na tom doopravdy jste. Přestože si osobně myslím, že jste pouhou obětí podvodníka, váš případ musí rozhodnout soudce, nikoli já. A obávám se, že v současném všeobecném zmatku nepřichází soud v úvahu. Přesto ničemu neprospěje, když vás nechám zavřenou v cele bůhví jak dlouho. Proto – jak jsem vám už řekl – vás nechám na svobodě, ale pod dohledem a bez možnosti vycestovat. A abych vás zbavil pokušení, nevrátím vám pas. Kromě toho zůstanete volná jen pod podmínkou, že jakmile se uzdravíte, najdete si nějakou slušnou práci a začnete šetřit, abyste mohla splatit svůj dluh v hotelu Continental. Požádal jsem je vaším jménem o prodloužení lhůty na jeden rok a oni souhlasili. Takže byste se měla co nejdřív vzchopit a udělat všechno pro to, abyste ty peníze dala dohromady; pro mě za mě je můžete vydupat ze země, jen to musí být legální a čisté, rozumíte?“

„Ano, pane,“ zamumlala jsem.

„A ne abyste mě zklamala; nezkoušejte na mě žádné podrazy a nenuťte mě, abych na vás musel jít po zlém, protože jestli mě naštvete, spustím celou mašinerii, nechám vás první lodí odvézt do Španělska, a než se nadějete, budete si kroutit sedm let v ženské káznici v ulici Quiñones, je to jasné?“

Po tak zlé hrozbě jsem nebyla schopna slova, jen jsem přikývla. Pak vstal a já po chvilce také. Jeho pohyby byly rychlé a pružné, já jsem musela nutit své tělo k pohybu silou vůle.

„Tak jdeme,“ řekl. „Ukažte, vezmu vám kufr, vy neuzvednete ani vlastní stín. Venku mám auto; rozlučte se s jeptiškami, poděkujte jim, že se o vás tak dobře staraly, a jdeme.“

Projížděli jsem Tetuánem v jeho voze a já jsem si poprvé mohla prohlédnout město, které se na blíže neurčenou dobu mělo stát mým domovem. Veřejná nemocnice byla na předměstí; teď jsme pomalu mířili do centra. Jak jsme se blížili, rostl počet lidí, které jsme míjeli. Ulice byly kolem poledne přeplněné. Automobily jsme téměř nepotkávali, ale komisař musel neustále mačkat klakson, aby nám uvolnili cestu chodci, pomalu kráčející všemi směry. Muži v lněných oblecích pastelových barev a panamských kloboucích, honící se děti v krátkých kalhotách a Španělky s košíky plnými zeleniny z trhu. Muslimové v turbanech a pruhovaných dželabách, Arabky ukryté pod vrstvami nařasené látky, z níž jim vykukovaly jen oči a chodidla. Vojáci v uniformách a dívky v květovaných letních šatech, místní děti, bosé, pobíhající mezi kuřaty. Všude zněly hlasy, věty a jednotlivá slova v arabštině a španělštině. Komisaře neustále někdo zdravil, jakmile rozpoznal jeho auto. Bylo těžké uvěřit, že z takového prostředí vzešlo to, čemu se už začínalo říkat občanská válka.

Během jízdy jsme neudržovali konverzaci; naše cesta neměla být vyjížďkou pro radost, ale pouhým naplněním nutnosti přemístit mě z jednoho místa na druhé. Nicméně když se komisaři zdálo, že něco z toho, co jsme míjeli, by pro mě mohlo být nové nebo neznámé, pokynul tím směrem bradou a s pohledem stále upřeným přímo před sebe pronesl několik strohých slov. Rífské berberky, řekl například o skupině marockých žen v pruhovaných sukních a velkých slaměných kloboucích ozdobených barevnými střapci. Těch deset či patnáct minut jízdy mi stačilo k tomu, abych vstřebala tvary, objevila vůně a dozvěděla se názvy některých míst a věcí, s nimiž se budu v této nové etapě svého života denně setkávat. Vysoký komisariát, plody opuncie, chalífův palác, nosiči vody na oslících, maurská čtvrť, pohoří Dersa a Ghorgiz, bakalitos, mátový čaj.

Vystoupili jsme na Plaza de España. Hned přiběhli dva muslimští chlapci, aby mi odnesli zavazadlo, a komisař jim to dovolil. Zabočili jsme do ulice La Luneta, vedle židovské čtvrti a mediny. La Luneta, moje první tetuánská ulice: úzká, hlučná, klikatá a prostopášná, plná lidí, hostinců, kaváren a nepřehledných bazarů, kde se dá koupit i prodat úplně všechno. Dorazili jsme k velké bráně, vešli dovnitř a vystoupali do prvního patra. Komisař zazvonil u dveří. Otevřela nám baculatá žena v červeném.

„Dobrý den, Candelarie. Vedu vám zakázku, na kterou čekáte,“ pokynul ke mně hlavou.

„Copak je to tohle za zakázku, můj milý komisaři?“ zachechtala se s rukama v bok. Pak ustoupila stranou a nechala nás projít dovnitř. Měla slunný byt, skromný, ale uklizený, vyzdobený cetkami trochu pochybného vkusu. Snažila se chovat nenuceně, ale bylo vidět, že ji návštěva policisty značně znepokojila.

„Zvláštní zakázka, kterou vám tímto zadávám,“ řekl a odložil kufr v malé předsíňce pod kalendář s Nejsvětějším srdcem Ježíšovým. „Musíte tady slečnu na nějakou dobu ubytovat, a prozatím si nebudete účtovat ani cent; vyrovnáte se, až si začne vydělávat.“

„Ale já mám absolutně plno, pro Kristovy rány! Vždyť musím každý den odmítat půl tuctu zájemců, protože je nemám kde ubytovat!“

Očividně lhala. Ta snědá ženská lhala, a komisař to věděl.

„Nenaříkejte mi tady, Candelarie; řekl jsem, že ji musíte ubytovat, tak ji taky ubytujete.“

„Jenže od povstání se tady klika netrhne, done Claudio, každý hledá, kam hlavu složit! Vždyť já je musím ukládat na matracích na podlaze!“

„Nechte si ty povídačky, doprava v průlivu je už týdny zastavená, na druhou stranu se nedostane ani myš. Ať se vám to líbí nebo ne, budete muset udělat, oč vás žádám. Berte to jako splátku za všechno, co mi dlužíte. A kromě toho, že ji ubytujete, se o ni taky musíte postarat. Nezná v Tetuánu živou duši a má za sebou dost ošklivou zkušenost, takže tady pro ni udělejte místo, protože tady už zůstane, je to jasné?“

Odpověděla bez nejmenšího nadšení:

„Jako facka, pane. Je mi to nad slunce jasnější.“

„Nechám ji tedy ve vašich rukou. Pokud by nastal nějaký problém, víte, kde mě hledat. Nemám radost, že ji musím nechat zrovna tady, prožila si toho hodně a od vás se nic dobrého nenaučí, ale co se dá dělat...“

„Takže najednou mi nedůvěřujete, done Claudio?“ přerušila ho se stopou jízlivosti pod tím nejnevinnějším výrazem.

Komisař se jejím sarkastickým tónem nenechal vyvést z rovnováhy.

„Já nedůvěřuju absolutně nikomu, Candelarie; za to mě platí.“

„Když myslíte, že jsem tak špatná, proč mi svěřujete ten svůj poklad, můj milý komisaři?“

„Protože je to tak, jak říkám: nemám ji kam jinam vzít; nemyslete si, že to dělám rád. V každém případě vám ji dávám na starost, najděte nějaký způsob, jak by si mohla vydělávat na živobytí. Do Španělska se hezky dlouho nepodívá a potřebuje sehnat peníze, aby mohla vyrovnat dluh. Najděte jí místo třeba v nějakém obchodě nebo kadeřnictví, hlavně ať je to něco slušného; však vy už si poradíte. A přestaňte mi laskavě říkat ,můj milý komisaři‘, už jsem vás o to žádal tisíckrát.“

Konečně se na mě podívala, poprvé od našeho příchodu mi věnovala pozornost. Prohlédla si mě odshora dolů, rychle a bez zájmu; jako by odhadovala tíhu břemene, které bude muset nést na svých bedrech. Potom se obrátila zpět k mému společníkovi a s uštěpačnou rezignací přijala svůj úkol.

„Nedělejte si starosti, done Claudio, však ona se Candelaria o všechno postará. Nevím sice, kam ji dám, ale buďte klidný, vždyť víte, že se mnou se bude mít jako v ráji.“

Rajské sliby majitelky penzionu zřejmě komisaře moc nepřesvědčily, protože měl potřebu ještě trochu utáhnout šrouby, aby zajistil podmínky mého pobytu podle svých představ. Důrazným hlasem, s ukazováčkem vztyčeným ve výši nosu, pronesl poslední výstrahu, která rozhodně nedovolovala kousavou odpověď.

„Dávejte si pozor, Candelarie, dávejte si velký pozor, situace je nejistá a já nechci žádné zbytečné potíže. Ne aby vás napadlo ji do něčeho zatáhnout. Nevěřím vám ani nos mezi očima, takže vás budu mít hezky pod dohledem. A jakmile se dozvím, že se děje něco divného, odvezu vás obě na komisařství a nepomůže vám ani svěcená voda, je vám to jasné?“

„Ano, pane,“ zamumlaly jsme obě jedním hlasem.

„Takže jak jsem řekl, spravte se, a pak hezky do práce.“

Podíval se na mě a zdálo se, že na okamžik zaváhal, jestli mi má při odchodu podat ruku. Nakonec si to rozmyslel a rozloučil se strohými slovy:

„Dávejte na sebe pozor, ještě si promluvíme.“

Potom odešel z bytu a cestou po schodech si nasadil klobouk. Mlčky jsme ho sledovaly, dokud nám nezmizel z dohledu. Právě jsme se chystaly vejít zpět do bytu, když jsme z přízemí uslyšely jeho hromový hlas, rozléhající se po schodišti.

„Zavřu vás obě do basy, až zčernáte!“

„To tak, ty šmejde,“ ulevila si Candelaria, sotva za námi zavřela dveře. Pak se na mě podívala a pousmála se, aby mě trochu uklidnila. „Je to zmetek, dohání mě k šílenství. Nevím, jak to dělá, ale ví o všem, co se kde šustne, celé dny ho mám za zády.“

Vzdychla si s takovou silou, až se jí mohutné poprsí nadmulo a zase kleslo, jako by měla pod výstřihem kartounových šatů napěchované dva nafukovací balonky.

„Tak pojď, dušičko, pojď dál, dám tě do jednoho z těch zadních pokojů. Ach, to zatracené povstání, všechno je teď vzhůru nohama; na ulicích samá mela a v kasárnách jen popravy! Jestlipak to někdy skončí a všechno bude zase jako dřív! Teď jdu ven, musím si něco zařídit, ty si tady zatím vybal a pak, až se vrátím, mi všechno v klidu povyprávíš.“

Křikem v arabštině přivolala maurskou dívenku, sotva patnáctiletou, která vyšla z kuchyně a utírala si přitom ruce do utěrky. Spolu se pustily do úklidu a výměny povlečení v maličkém kamrlíku bez oken, který se měl stát mou ložnicí. Tam jsem se od toho dne zabydlela, aniž bych měla nejmenší tušení, jak dlouho bude můj pobyt trvat a jakým směrem se bude ubírat moje budoucnost.

Candelaria Ballesterosová, v Tetuánu známější pod přezdívkou Candelaria Pašeračka, měla čtyřicet sedm let a na svém těle – jak sama říkávala – víc stop po střelných ranách než budova vojenských kasáren. Tvrdila o sobě, že je vdova, ale sama si nebyla jistá, zda její manžel opravdu umřel na jedné ze svých pravidelných cest do Španělska, anebo zda dopis z Malagy, v němž jí před sedmi lety oznámili jeho smrt na zápal plic, nebyl jen smyšlenkou toho darebáka, aby se jí zbavil a aby po něm už nikdo nepátral. Kdysi spolu utekli před mizerným životem nádeníků na andaluských olivovníkových farmách a v protektorátu se usadili v roce 1926, po rífské válce proti berberským kmenům. Od té doby se protloukali všelijak, většinou se živili pašováním, a to ještě její muž veškerý hubený zisk prohýřil v barech a bordelech. Děti neměli, a když se její Francisco vypařil a zanechal ji samotnou a bez pašeráckých kontaktů ve Španělsku, rozhodla se Candelaria pronajmout si dům a otevřít si skromný penzion. Nikdy však kvůli tomu nepřestala kupovat, prodávat, vyměňovat, nabízet, opatřovat a zpeněžovat všechno, co jí přišlo pod ruku: mince, tabatěrky, známky, plnicí pera, punčochy, hodinky, zapalovače, vše pochybného původu.

Ve svém domě v ulici La Luneta, mezi arabskou medinou a novou španělskou čtvrtí, ubytovávala bez rozdílu každého, kdo u jejích dveří požádal o nocleh – obvykle nemajetné lidi v nouzi. Se všemi uzavírala dohodu: něco ti prodám, něco od tebe koupím, já pomůžu tobě; něco mi dlužíš, já ti něco dlužím, teď pomůžeš ty mně. Ale byla přitom opatrná, pořád si dávala pozor, protože Candelaria Pašeračka, mohutná ženská s prořízlou pusou, se sice zabývala černým obchodem, rozhodně však nebyla žádná hlupačka a dobře věděla, že s komisařem Vázquezem není radno si zahrávat. Občas si dovolila nějaký ten vtípek a trochu ironie, ale neměla v úmyslu nechat se chytit při něčem nelegálním, protože nejen že by jí zabavil všechno, co si svou nekalou činností vydělala, ale navíc by ji „zavřel do basy a vyprášil jí kožich“, jak sama říkávala.

Ta milá arabská dívenka mi pomohla se zabydlet. Spolu jsme vybalily můj skrovný majetek, oblečení jsme pověsily na drátěná ramínka do skříně, což byla vlastně dřevěná bedna se závěsem. Tato skříň, stará postel se slamníkem a holá žárovka u stropu tvořily veškeré užitečné zařízení mého pokojíku. Starý kalendář s obrázkem slavíků, pozornost holičství El Siglo, byl jedinou barevnou ozdobou bílých stěn posetých mořem skvrn po zatékání. Na starém lodním kufru v rohu byly vyskládány nepotřebné předměty: slaměný koš, otlučený lavor, dva nebo tři nočníky plné opadané omítky a dvě zrezivělé drátěné klece. Bylo to spartánské, ne-li nuzné vybavení, ale jinak byl pokoj čistý a černooká dívka, která mi pomáhala věšet chumel mých pomačkaných svršků, mi sladkým hláskem opakovala:

„Seňorita, ty nedělat starosti, Džamila pere, Džamila žehlí prádlo pro slečnu.“

Byla jsem ještě pořád slabá, přenést a vybalit kufr mě stálo takovou námahu, že se mi zamotala hlava a musela jsem si sednout na postel. Zavřela jsem oči, obličej jsem vložila do dlaní, lokty opřené o kolena. Po několika minutách jsem se vzpamatovala a vrátila jsem se do reality. S překvapením jsem zjistila, že mladičká Džamila sedí vedle mě a znepokojeně mě pozoruje. Rozhlédla jsem se po pokojíku, ubohém a temném jako myší díra. Viděla jsem své pomačkané šaty visící ve skříni, prázdný kufr na podlaze. A navzdory nejisté budoucnosti, která se přede mnou otevírala jako propast, jsem si s jistou úlevou uvědomila, že i kdyby šlo všechno tak špatně jako dosud, mám alespoň tohle útočiště.

Candelaria se vrátila asi o hodinu později. Tou dobou se už začala scházet i nepříliš početná skupina hostů, kteří zůstávali v penzionu na byt a na stravu. Celou sestavu tvořili prodejce kadeřnických potřeb, poštovní úředník, učitel v důchodu, dvě postarší sestry vysušené jako tresky a tlustá vdova se synem, kterému říkala Paquito navzdory jeho hlubokému hlasu a chmýří pod nosem. Když mě Candelaria představila, všichni mě zdvořile pozdravili a mlčky se začali rozsazovat na svá obvyklá místa u stolu. Candelaria do čela, ostatní po obou stranách: ženy a Paquito vedle sebe, muži naproti. „Ty si sedni na druhý konec,“ nařídila mi. Začala servírovat dušený pokrm a bez přestávky přitom povídala: o kolik podražilo maso a jak se letos vydařily melouny. Nemluvila k nikomu konkrétně, ale zdálo se, že vynakládá obrovské úsilí, aby ani na okamžik nezmlkla, přestože její komentáře byly naprosto triviální a nikoho u stolu nezajímaly. Všichni se pustili do oběda; mechanicky nabírali jídlo z talířů a vkládali sousta do úst. Bylo slyšet jen hlas paní domácí, cinkání lžic o porcelán a zvuky polykání. Nicméně Candelariina chvilková ztráta pozornosti mi objasnila příčinu jejího neustávajícího proudu řeči: jakmile na chviličku ztichla, aby přivolala Džamilu z kuchyně, využila příležitosti jedna ze sester, skočila jí do řeči a já jsem v té chvíli pochopila, proč se Candelaria tolik snažila držet konverzaci pevně v rukou.

„Prý padl Badajoz.“

Mladší z obstarožních sester svá slova zdánlivě také neadresovala nikomu určitému; leda tak džbánu s vodou nebo slánce, nádobce na ocet či obrazu Poslední večeře, který – lehce nakřivo – dominoval čelní zdi. Tón hlasu měla neutrální, jako by komentovala počasí nebo chuť hrachové kaše. Přesto mi bylo okamžitě jasné, že ta poznámka v sobě nesla tolik nevinnosti jako právě nabroušený nůž.

„Jaká škoda! Tolik hezkých mládenců se obětovalo při obraně legitimní vlády republiky, tolik silných mladých životů bylo promarněno! A kolik potěšení mohli místo toho poskytnout ženě tak žádoucí, jako jste vy, slečno Sagrario.“

Ta jedovatá odpověď, kterou měl na svědomí obchodní cestující, vyvolala u zbytku mužského osazenstva hlasitý smích. Jakmile si doňa Herminia všimla, že její Paquito se také baví poznámkou prodejce vlasových vodiček, uštědřila chlapci pořádný pohlavek, až mu zrudl zátylek. Na pomoc jí naoko přispěchal starý učitel. Aniž by zvedl hlavu od talíře, pronesl vážným hlasem:

„Nesměj se, Paquito, říká se, že smíchem měkne mozek.“

„Proto muselo povstat vojsko, aby skoncovalo s tím věčným smíchem, s nevázaností a prostopášností dřív, než přivedou Španělsko k úpadku...“

V té chvíli propuklo peklo. Tři muži na jedné a tři ženy na druhé straně spustili jako na povel hlasitý povyk, nikdo nikoho neposlouchal a všichni křičeli z plna hrdla nadávky a urážky. Zatracený komouši, stará pámbíčkářko, ďáblovo sémě, zahořklá ochechule, ruďochu, hubo nevymáchaná a desítky dalších přívlastků, jimiž se navzájem častovali a hanobili v cholerické slovní přestřelce. Jedině Paquito a já jsme mlčeli: já proto, že jsem mezi nimi byla nová a neměla jsem dostatečné znalosti ani názor na průběh války, a Paquito pravděpodobně ze strachu z dalšího výchovného záhlavce od své rozzuřené matky, která právě s pusou plnou rozžvýkaných brambor a olejem stékajícím po bradě obviňovala učitele, že je odporným zednářem a uctívačem satana. Candelaria, na druhém konci stolu, mezitím postupně měnila podobu: se vzrůstajícím hněvem se jí nafukoval a rudl dosud přívětivý obličej, až se nakonec přestala ovládat a práskla pěstí do stolu s takovou silou, až ze skleniček vyšplouchlo víno, talíře nadskočily a mastná šťáva pocákala ubrus. Její hromový hlas překřičel všechny ostatní:

„Jestli ještě jednou někdo zmíní tu zatracenou válku, všechny vás vyhodím na ulici a kufry za váma poletí z balkonu!“

Všichni se nakonec neochotně utišili a vrátili se k prvnímu chodu, stěží však potlačovali svůj vztek a vrhali na sebe přes stůl vražedné pohledy. Hlavní chod, smaženou makrelu, jsme snědli mlčky a meloun podávaný jako zákusek sice hrozil, že červenou barvou své dužiny vyvolá nový výbuch vášní, napětí u stolu však už naštěstí v nic horšího nepřerostlo. Oběd skončil bez dalších incidentů; na ty stačilo počkat si do večeře. Při předkrmu se vrátily ironické a dvojsmyslné vtipy, pak přišly na řadu ostřejší zbraně a výměna klení a kleteb a nakonec otevřené urážky a házení chlebových kůrek do tváře protivníka. Na závěr opět Candelariin řev, vyhrožující okamžitým vystěhováním všech podnájemníků, pokud obě strany ihned neustanou v úsilí zasáhnout své soupeře. Tehdy jsem pochopila, že je to obvyklý průběh každého ze tří denních jídel v penzionu. Ve skutečnosti hostitelka nikdy nevyhodila ani jednoho z nocležníků, ačkoli byli všichni neustále v bojovné náladě, jazyky měli nabroušené a mušku připravenou k zaměření odpůrce. Candelaria si totiž v době, kdy šly obchody špatně, nemohla dovolit jen tak se dobrovolně vzdát částky, kterou ti hříšníci bez domova platili za postel, stravu a právo na jednu koupel týdně. Takže navzdory hrozbám se málokdy stalo, aby přes stůl nelétaly invektivy, pecky z oliv, politická prohlášení, banánové slupky a v nejvášnivějších momentech dokonce občasná slina a nejedna vidlička. Odraz politické reality na domácí frontě.

8

Tak začalo počáteční období mého života v penzionu La Luneta, mezi lidmi, o kterých jsem toho moc nevěděla; znala jsem pouze jejich křestní jména a – velmi povrchně – důvod, proč skončili právě tady. Učitel a úředník, oba staří mládenci, byli dlouholetými podnájemníky; sestry se v polovině července vydaly ze Sorie na pohřeb příbuzného, jenže námořní provoz v průlivu byl uzavřen dřív, než se stačily vrátit domů; něco podobného se přihodilo i prodejci kadeřnických potřeb – také zůstal nedobrovolně vězet v protektorátu kvůli povstání. Trochu nejasnější byl motiv matky se synem, ačkoli všichni předpokládali, že pátrají po poněkud přelétavém manželu a otci, který si jednoho krásného rána zašel pro cigarety na toledské náměstí Zocodóver a rozhodl se, že se domů už nevrátí. Za téměř každodenních hádek, se skutečnou válkou nemilosrdně zuřící celé léto a obklopena tím spolkem bezprizorných, vzteklých a vystrašených osob, které ostře sledovaly její průběh, jsem si na penzion i jeho podivné osazenstvo postupně zvykala. Také jsem se časem sblížila s majitelkou podniku, který jí vzhledem k typu klientely podle mého názoru nemohl vynášet velký zisk.

V té době jsem téměř nevycházela z domu – neměla jsem kam jít ani koho navštívit. Zůstávala jsem sama anebo jsem trávila čas s Džamilou, případně s Candelarií, pokud ovšem byla doma, což nebylo často. Občas, když se zrovna za něčím nehonila a nepletichařila, mi nedala pokoj, dokud jsem s ní nevyrazila hledat pro mě nějakou práci, protože bez slunce a čerstvého vzduchu budu mít brzy – podle jejích slov – „tvářičku bledou jako pergamen“. Někdy jsem její nabídku nemohla přijmout, protože jsem se cítila příliš slabá, ale jindy jsem souhlasila, a pak mě tahala sem a tam; procházely jsme tím příšerným labyrintem mediny i rovnými moderními ulicemi nové španělské čtvrti s krásnými domy a spořádanými obyvateli. V každém podniku, jehož majitele znala, se Candelaria vyptávala, jestli by mě nemohli zaměstnat anebo jestli neznají někoho, kdo by přijal šikovnou dívku, ochotnou pracovat dnem i nocí, což jsem měla být já. Byly však těžké časy, a i když se bojovalo daleko, všichni se obávali o výsledek války a o osud svých blízkých ve Španělsku, o místo pobytu toho či onoho a o postup vojsk na frontě, o živé i mrtvé a o svou vlastní nejistou budoucnost. Za takových okolností nikdo neuvažoval o rozšíření podniku a najímání nového personálu. A přestože jsme každou vycházku zakončily sklenicí maurského mátového čaje a talířkem jednohubek v některé z kavárniček na Plaza de España, každý další neúspěšný pokus pro mě představoval novou dávku úzkosti a pro Candelarii – ačkoli to nikdy nepřiznala – další příděl starostí.

Můj zdravotní stav se zlepšoval stejně pomalu jako stav duševní – hlemýždím tempem. Byla jsem kost a kůže a moje bledá pleť ostře kontrastovala se sluncem osmahlou zdravou barvou lidí kolem mě. City jsem měla umrtvené, duši unavenou; stále jsem se cítila jako první den poté, co mě Ramiro tak nestydatě opustil. Stále jsem oplakávala dítě, jehož prenatální existence trvala tak krátce, a obávala jsem se o osud matky v obklíčeném Madridu. Děsila mě obvinění vznesená proti mně, varování dona Claudia i možnost, že bych nebyla schopna splatit dluh a skončila ve vězení. Trpěla jsem úzkostnými stavy a rány byly ještě čerstvé.

Jedním z příznaků bláznivé a hluboké zamilovanosti je, že otupí schopnost vnímat, co se děje ve vašem okolí. Úplně vás té schopnosti zbaví. Nutí vás soustředit všechnu pozornost na jedinou bytost a izoluje vás od zbytku světa, uvězní vás v jakési bublině, která vás odděluje od reality, i kdyby se odehrávala přímo před vašima očima. Když všechno skončilo, uvědomila jsem si, že těch osm měsíců prožitých s Ramirem bylo tak intenzivních, že jsem vlastně neudržovala blízký kontakt s nikým jiným. Teď na mě naplno dolehla hloubka mé samoty. V Tangeru jsem se neobtěžovala navazovat žádné nové vztahy, zajímal mě jen Ramiro a všechno, co se ho týkalo. Ale v Tetuánu už se mnou nebyl a já jsem tím přišla o jedinou oporu a jediný opravdový vztah. Musela jsem se naučit žít sama, myslet na sebe a usilovat o to, abych se tíhy z té ztráty postupně zbavila. Jak se psalo v letáku Pitmanovy akademie, dlouhá a příkrá je cesta života.

Skončil srpen a přišlo září se stále kratšími dny a chladnějšími rány. Dny se vlekly, přestože v ulici La Luneta stále vládl čilý ruch. Lidé vcházeli a vycházeli z obchodů, kaváren a bazarů, přecházeli z jedné strany na druhou, zastavovali se před výlohami a klábosili se známými na rohu. Zatímco jsem ze své vyhlídky pozorovala změnu světla a ten neustálý shon, došlo mi, že také nutně potřebuji nějakou aktivitu, nějakou produktivní činnost, protože nemohu věčně zůstat Candelarii na krku a zneužívat její pohostinnosti, a také musím splatit dluh. Neviděla jsem však žádnou možnost, jak začít vydělávat. Přesto jsem chtěla Candelarii nějak vynahradit svůj nulový příspěvek do domácího rozpočtu, a tak jsem alespoň začala co nejvíc pomáhat při každodenních pracích, abych nebyla stejně zbytečnou přítěží jako odložený kus nábytku. Loupala jsem brambory, prostírala stůl a věšela prádlo na terase. Pomáhala jsem Džamile utírat prach a umývat okna, učila jsem se od ní některá arabská slova a radovala jsem se z jejího věčného úsměvu. Zalévala jsem rostliny v kořenáčích, vyklepávala koberce a snažila jsem se vykonávat všechny ty drobné nevděčné činnosti, které dříve či později někdo bude muset udělat. V souladu se změnou počasí se i penzion začal připravovat na příchod podzimu a já jsem při tom opět pomáhala. Ve všech pokojích jsme vyměnily prostěradla, odnesly jsme letní přikrývky a snesly z podkroví teplé zimní deky. Přitom jsem si všimla, že značná část ložního prádla potřebuje nutně spravit, takže jsem odnesla velký koš s prostěradly k balkonu a pustila jsem se do práce. Zašila jsem díry, opravila obruby a začistila roztřepené okraje.

A tehdy se stalo něco nečekaného. Nikdy by mě nenapadlo, že ten pocit, držet v prstech opět jehlu, může být tak uspokojující. Samozřejmě, že hrubé přikrývky a kusy bílého plátna měly jen málo společného s hedvábím a mušelíny z dílny doni Manuely a našívání záplat se velmi lišilo od jemných předních stehů, jež jsme používaly při šití pro významné madridské dámy. Skromná jídelna penzionu se nemohla rovnat pořádné krejčovské dílně, ani přítomnost maurské dívky a neustálé courání bojovně naladěných hostů mi nemohlo vynahradit kamarádky z dílny a naše uhlazené zákaznice. Ale pohyby zápěstí byly stejné, jehla se rychle míhala před očima a mé prsty se snažily o přesnost stehů stejně jako po tolik minulých let, kdy jsem tuto činnost vykonávala den za dnem, na jiném místě a za jiným účelem. Má radost z šití byla tak velká, že jsem se na pár hodin v duchu vrátila do šťastnějších dob a podařilo se mi na aspoň na chvíli zapomenout na své trápení. Bylo to, jako bych se vrátila zpátky domů.

Už se smrákalo a na šití nebylo dost světla, když se Candelaria vrátila z jedné ze svých věčných pochůzek. Našla mě obklopenou úhlednými hromádkami vyspraveného prádla a s předposledním ručníkem v ruce.

„Neříkej mi, holka, že umíš šít.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čas mezi šitím.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.