Václav Erben

Byl český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem. Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii.

V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl Erben zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Paměti českého krále Jiříka z Poděbrad

Třetí část apokryfických memoárových zápisků českého krále Jiříka z Poděbrad zahrnuje dobu od jednání o uvedení císaře Zikmunda na český trůn až po Zikmundovu smrt.

Jiřímu z Poděbrad ještě stále není dvacet let, pořád sbírá zkušenosti, ale už začíná podnikat první rozhodné samostatné kroky na poli spletitého politického života. Doba je neklidná, skrývá se v ní mnoho proudů, je to čas složitých taktických manévrů a diplomatických akcí.

Václav Erben se pokouší ukázat, jak se rozmanité osobní a mocenské zájmy sdružovaly a odlišovaly, jak byly tajeny a zveřejňovány.

Václav Erben

Paměti českého krále
Jiříka z Poděbrad

Kniha třetí

Zrání

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-35-2

OD BRNĚNSKÉHO SNĚMU

V LÉTĚ 1435

DO SMRTI CÍSAŘE ZIKMUNDA

VE ZNOJMĚ

V PROSINCI 1437

A čtyři jezdci jeli zemí.

Do zad jim vál prudký vítr. A prach zpod kopyt letěl před nimi. Stejně tak pláště, tři, z nichž můj byl černý. Ženě místo pláště unášel vítr černé vlasy. A to na východ, neboť tam vedla naše cesta. Za námi byla bouře v mračnech tak vysokých - kam se nad ně vzepnou klenby kostelů! - a kolem nás svist větru po vzrostlých travách. Před námi kopce s hradbami lesů. Jsou věci modravé a jiné, které mají barvu kovu. A jiné, co je v nich nezřetelný, temně zelený svist obzorů. Nebe nad námi bylo šedé. Horkým létem.

Za námi zbrojenci a pícní vozy.

Před námi skvělejší část naší družiny veselých barev.

Tam, zcela daleko před námi, až za těmi lesnatými kopci, město Brno.

Bylo léto roku 1435. A část poselstva sněmu českého království spěchala, aby se setkala s císařem. Totiž páni Hynce Ptáček z Pirkštejna a na Ratajích a Jiří z Kunštátu či spíše z Poděbrad, provázeni purkrabím poděbradského hradu, Tomášem Ručkou. A dívkou, jejíž jméno bylo jest Markéta.

Vše hnáno západním větrem zdálo se směřovat v krajiny a lesy, za nimiž vychází slunce.

Je ve mně dosud zřetelný pocit rozjaření. Ne ze sebe sama, neboť tento stav mysli nemívám a nevzpomínám si, že bych jej kdy měl. To neříká král, co se bojí o důstojenství svého úřadu, ale člověk - snad opravdu a řádně pokřtěný jménem Herard či Jiřík, jehož otcem byl mladičký pan Viktorin z Kunštátu. Není ve mně závisti k těm, jimž je radostné povznesení mysli darem štědrým či skvělejším. Je nasnadě závidět věci zřetelné a zboží, jež lze ohmatat. Obhlédnout. Bohatou rodící zemi a tu, v níž jsou skryty vzácné kovy. Zlatonosné písky potoků. Avšak radovat se, že nepláčeme, když jiní žalem padají na kolena a z očí jim tečou slzy? Ano, kloním hlavu, když se mi to jeví příhodné a nutné, a zastřu oči dlaní; ale nepláči. Být tedy smuten, že veselá rozmarnost se mně vyhýbá stejně jako touha ke hrám? Šašci se svíjejí v pitvorných kotrmelcích. Přiopilí přihlížející tleskají, smíchy se válejí po lavicích a po křeslech, plácají se dlaněmi do třesoucích se břich a po stehnech. Roztahuju ústa a ukazuju zuby. Mnu dlaň o dlaň. Mrkám, vytvářeje tak zdání, že smíchem slzím. Moje duše je však hlubokou a tichou a klidnou tůní. Neprůhlednou. Snad temně šedou. A ta šedá je tenký pruh mlhy nad hladinou. Na dva prsty. Na polovinu pídě.

Plášť mi leží na ramenou a splývá kolem opěradel křesla a kolem mých stehen k zemi. Před chvílí odešel Jošt z Rožmberka, vratislavský biskup. Můj biskup, jak mně stačí síly a jeho síla na mou. Je teplo. Venku kvetou stromy a slunce oslnivě září. Klenba veselé síně, kterou dal pro sebe postavit král Václav, je jasná i přívětivá. Plody zim jsou morové, teď tlejí všechny mrtvoly, co jich v zimě bylo. Plody jar barevné, avšak nicotné, a jejich největší vzepětí je zároveň počátkem zmaru. Sladké plody léta přes noc plesniví a hnijí. O podzimech raději nemluvit. Nabízí se stálost a přetrvání, jenže těch hrůz, co se ze všech stran stálost chystá zničit. Nedat jim uzrát. Uzrálým seschnout.

Moje večerní moudrá a snad i zvídavá hvězda vyjde dřív, než přijde můj arcibiskup.

Cosi mě bolí. Snad přijde bouře. Podobná té, jež se tehdá hnala za námi, skryta návršími, jež jsme předtím překročili, vysokou stěnou jedlí, kterými byly ony kopce porostlé.

Vítr strhával naše pláště dopředu a švihal jimi krky koní a jejich hlavy.

Vítr švihající trávu rval se o listy bříz.

Odkud rozjaření pana Ptáčka, jenž už není mým poručníkem, odkud veselé pomrkávání a drobný úsměv a lesk očí Tomáše Ručky, odkud hlasitý smích Markéty a lesk jejích bílých zubů, běloby, co kmitá mezi jejími vlajícími vlasy, které měly barvu havraního křídla?

Vím, vypadal jsem pozorně a soustředěně. Uvažoval jsem o blescích a chladném dešti. A o městě Německém Brodě, odkud jsme ráno vyjeli. Před léty zpustošeném. Značeném pobořenými zdmi a chudě opravenými domy. Kde za mnohé veřeje dveří slouží ohořelé trámy, které oheň neschvátil docela. Kde zem je zšedlá popelem, zčernalá zbytky spálenišť. A holé zdi trčí a rozpadávají se.

Kde nově usedlí bratří jsou měšťany a chystají se přivítat svého krále. Císaře Svaté říše římské z rodu Lucemburků.

- Nepotřebujeme, vykřikoval řezník Matěj, jemuž se říkalo Huba. - Nepotřebujeme Zikmunda!

Byl už opilý, seděli jsme pod kaštanem, jehož koruna zchromla před léty požárem, a na jehož kůře nad kořeny byla tmavá místa. - Jak dlouho, podívej, řekl mi suše a tiše Tomáš Ručka, je vidět krev. Jak se vsákla do stromu, šeptal.

- Nepotřebujeme krále Zikmunda a Němce, co by se s ním vrátili, mlel řezník svou.

Tomáš přikývl očima, zaklonil se, opřel se o řečený strom a zvrátil na kmen hlavu. Díval se ke koruně na šedé nebe, jež modralo tmou. Padl jsem ramenem k jeho ramenu. - Byls tady, řekl jsem a nemínil to jako otázku. - Stál jsem věrně, odpovídal Ručka napůl úst, při bratru Žižkovi. Soudím, že paměť řečeného Matěje - mluvil napůl úst jako opilec - je nevalná. Jinak by se se mnou vítal vřeleji. - A ta krev? - Učil se na volech dobře porážet lidi. Tento dům byl soukeníka, jenž měl ženu. A syna. Ve snách mě nestraší kutálející se hlavy. - Co tedy? - Hořící strom. A jiskry, jež padajíce k zemi syknou, jsouce skropeny krví.

Pan z Pirkštejna hladil pravicí zálibně stříbrný pohár. - Koho bys chtěl za krále, bratře Hubo? Bojíš se Němců nebo antikristů?

- Není rozdíl, Němec je antikrist, přirozeně.

- Rozumím. Jenže my jedeme ne na námluvy, ale pro nevěstu. Sněm nás zasnoubil.

Matěj se hlučně rozesmál. - Zrzavá, fousatá, chromá nevěsta. Zaprodáváte pravdu boží, páni a vladykové.

- Bratr Roháč s námi nesouhlasí. A mnohá města. Dáš se k nám, bratře Matěji? Nebo přivítáš Jeho Milost ve svém městě a ve svém domě, který je nesporně z domů zde nejkrásnější?

Řezník bouchl pěstí do stolu. - Města potřebují slovo v království. Městu nesluší válka.

- Ani za pravdu boží?

- To sem nepleť, bratře Ptáčku, za tu vytrhnem do pole znova a zas! Spadl hlavou na stůl. - Amen, zabreptal.

Pan z Pirkštejna ho lehce kopal špičkou boty do stehna.

- Tak uvítáš Jeho Milost? Odpověz!

- Uvítám, mumlal Matěj Huba a olizoval prsty a stůl politý vínem z poháru, který převrhl. - Dám mu i postel. I dceru na zahřátí. Starci. Ale něco..., vztyčil hlavu. - Něco musí slíbit. Zvedl těžkou ruku s chabě vztyčenými prsty jako k přísaze. Něco musí slíbit: nevrátit Němce. Tak při Bohu přísahám!

A padl opět hlavou na desku stolu.

Tomáš se zasmál. Naklonil se a zvolna lil víno ze svého poháru na Matějovu tvář. Ten jí potřásal, pobrukoval a jazykem a rty hledal červený pramínek, chlemstal jej.

Z průjezdu domu vanul chlad. Vzduch zvlhl a ostře zavonělo čerstvé dřevo lomenice a šindelů domů.

A čtyři koně cválali, snad kromě ostruh hnáni větrem a bouří, jejíž mračna prudce stoupala k zenitu olověné oblohy.

Vzpomínky se prolínají a přeskakují z předmětu na předmět. Jejich věcnost zůstává nicotná, význam nepostižitelný, pokud nejsou zřetězeny příčinnými provazy, co se nakonec mohou zauzlit v čin. Měl bych snad zaklesnout a skout článek k článku a řetězit vzpomínání k jakémusi pevnému semknutí. Což se mi však nechce. Což ani nemohu, neboť si uvědomuji - snad by to jiný nepostřehl - že mnohé články chybí, jiné jsou ukuty zběžně, jinde se místo článku třepí motouz. Snaha po čemsi plnějším v stavbě a sklenutí zůstane nutně nevyplněna, neboť záměry a touhy jsou dílem lidí - i božím, jak nepochybně věřím s mým arcibiskupem - rozstrkávány a sestavovány nikoliv podle chtění a možností. Věk, jenž je na konci mládí a před prahem stáří, nutí mě k zjištění, že přeměna království je nekonečná, začaté dílo nikdy nebude dovršeno, sepjato konečně svorníkem, ale podpíráno a zachycováno už v samé skále základu. Konec konců je vyprávění spíš snůška zapamatovaných příběhů než celistvost, jež vyžaduje k úplnosti a chodu stroj orloje. Už sama zpověď bez modlitby pokání léčí duši. Nejsem si jist, zda vyprávím, abych se zpovídal, anebo volným žvaněním sypal z nitra to, co v něm vězí hluboko skryto. Zmínil jsem se Rokycanovi, mému drahému arcibiskupovi, o možnostech takového vypravování. - Král je zde, pravil, z milosti boží. Jsi král, Milosti, tvá vnuknutí jsou vnuknutími božími. - A co když ďáblovými? - Pak tím spíš je neslušné a hříšné říkat je jinde než do ucha zpovědníka.

Ovšem, samozřejmě.

Nicméně je zde touha po hlasu vlastního nitra. Žádost ozvěny. Naslouchání, do jaké míry je vracející se ozvěna ohlasem vyřčeného. Z hlediska účelu pro zemi a království je vybavování uplynulého bezvýznamné a nicotné. Jako hra mysli je to však vzrušující.

Hra činů bývala výsadou pana Ptáčka. A snad i doby.

Teď není her, než klopotnosti. Proti zkaženým penězům. Proti lidem, jimž chutnala zbraň a nechutná jim dílo. Proti smrkáčům, co vzrostli na pány. Proti rejdilům. A zač? Pro co? Pro mne a blaho království! Pro kompaktáta? Ach ne, ne. Pro moc mou a pana arcibiskupa. Pro pravdu a lásku boží.

Země byla zelená. Nesežehnutá dosud parnem léta. Zkropená jarními lijáky, jichž v květnu cedilo nebe vědra. Zeleň byla požehnaná, byla milosrdná, skryla mršiny lidí i zvěře, co skosily mrazy. Stará stezka od brodu, vedoucí mezi táhlými kopci a lesy po úbočích a údolími krajem dosti málo obydleným, místy, jež mají rádi lapkové a loupežníci, nejevila se bezpečnou. Náletem semen stromů zarůstal kolem ní starý průsek ještě z doby císaře Karla. V houštinách pod břízami byl bezpečný kryt. Lidé pevněji svírali kopí a zkoušeli, zda meče jsou na správných místech.

Bouře za našimi zády stoupala. Bílými převysokými oblaky se vytáhla do poloviny nebe. A dunivé temné mraky se tlačily na naše záda.

Bylo teď bezvětří. Stébla trávy stála nepohnutě. Jen listí bříz, těch bříz dosud mladých, jež se první zachytly podél cesty na nemýcené půdě, jen ty drobné zelené lístky se chvěly. Tichl hovor. Duněla kopyta koní. Vrzala sedla. Cinkaly postroje. Zazvonila zbraň o přezku.

Pan z Pirkštejna se zasmál.

- Zbláznil ses, můj pane? zeptal se Tomáš Ručka. - Zanedlouho nás dostihne bouře. Nejlepší, co můžeš očekávat, je řeka studené vody, která nám z milosti boží vyteče na hlavu.

- Je horko, Tomáši, odpověděl pan Ptáček. - Koupel jako koupel. Je dusno. Cítíš, jak tleje listí a mezi kořeny stromů bují houby?

- Netleje jen listí v těch křovinách, pane.

- Déšť spláchne hnilobné maso a brouci je rozežerou a mouchy. A slunce vybělí kosti. Bílá suchá kost je jako kámen. Netečná a neškodná. Avšak tomu jsem se nesmál. Někdy přemýšlím, náš vzácný bakaláři. Ano, věř či nevěř, i páni a rytíři občas přemýšlejí. Nejen mistři a univerzitní bakaláři.

- Můj pane Ptáčku zpěváčku, zavolala Markéta. Neuhneš! Čemu patřil tvůj smích?

- Dejme tomu, vykřikoval pan z Pirkštejna, že na rozdíl od vás, malomyslní, se nebojím hromu ani deště, dejme tomu, že osud města Brodu, na nějž jsem si vzpomněl, potěšil mou mysl, anebo že sedlo mi netlačí zadek a mám pocit křídel. Ostatně, Tomáši, odbočíme-li zanedlouho od této pustnoucí stezky, jíž se ubíráme...

- Ano. Je tam jakási tvrz, která bývala pustá. Tvrz jistého Petra, který odešel na hradiště hory Tábor.

- Snad se už vrátil.

- Podíváme se, prohlásil Tomáš. - Hej! Vy tam vpředu! Vlevo vzhůru porostem!

- Ale ta cesta k tvrzi... řekl pan z Pirkštejna, - je dál.

- Zkrátíme si pouť! Nebojte se! Les vás nesežere, bratři. Pan z Pirkštejna věří ve zchátralé stezky k pustým tvrzím, věří v pusté tvrze, že nás spasí před bouří!

Koně postupovali pomalu. Tráva byla vysoká a sahala jim po břicha. Šlahouny ostružin, ostré svěží zeleně a rudých trnů šlehaly do škorní. Markéta ovinula sukni kolem stehen a zvedla nohy na krk koně. - Nevím, pane Ptáčku, vzdychla, proč mě vláčíš cestou necestou až někam do Brna.

- Abys poznala svět, panno!

- Abych nezlenivěla.

- Abys dýchala jiný vzduch, než z bažin řek!

Ve vysokém lese starých buků a bříz, jež pod jejich korunami zakrsly, bylo volněji. Nebe, prosvítající mezi korunami stromů, už nebylo modré. Kdesi se v tišinách připravoval znova vítr.

Bývají drsná ticha před bouřemi. Taková, co stahují hrdlo a tlačí na čelo. Taková, v nichž údy jsou těžké, zatíženy okovy čehosi neviditelného. Jako by ticho před bouří mělo tisíce zvláštních paží, co se dotýkají každé částečky těla. A pak soustředilo svou sílu do prvního blesku, jenž rozetne oblohu. Zvedám hlavu a bráním se oněm pažím. Nejen pro ně samé. Vědomí o jejich dočasnosti by mělo stačit, aby je moje mysl zlehčila a pomohla tělu vypořádat se s nimi. Je zde však ještě cosi jiného. Nejistota, co bude za bouří. Soudím, že bouřím, jimž předcházejí tišiny, není možné se vyhnout. Snad zpozorujeme-li včas směr jejich postupu. Jen Bůh a mistr Rokycana ví, jaký vítr ponese takovou bouři. Odkud a kam. Soudím, že tišiny před bouří bývají úzkostné i pod stromy. Co náhle stojí nehnuté a podivně nastraženy. Pro ptáky, kteří zmlknou. Pro hmyz, jenž ztichne a kamsi se poztrácí do škvír. Nechápu však, proč po prvním blesku cítím očistné rozjaření. Po prvních kapkách. Po prvním přívalu vody. Snad je to úleva z vědomí plynoucího času. Že se nezastavil; jako srdce ještě buší a tep hýbe spánky. Cítím úlevu prvního blesku. A nutím rozum, nutím rozum zatínaje přitom prsty do stolu, nepodlehnout, neztratit v oné úlevě vědomí pořádku věcí a zachování svých zájmů do toho posledního, nejnicotnějšího. Je to těžké bránit se přirozenosti duše a těla náhle osvobozeného od tlaku tišiny, od oněch paží, jichž jsem už vzpomněl. Soudím, že náchylnost pana z Pirkštejna pro činorodý vzruch, jež mu byla oddechem, vedla k omylům, k nedbalostem, k jisté lehkovážnosti, jež konec konců znamenala ztrátu Prahy a obtíže s naší a pak s mou věcí. Ano, cítím; vzpomínám-li na ony doby od Řezna přes Brno a Jihlavu /budu o ní ještě mluvit, zajisté/ na dusno a ticho, jež předcházelo bouři nevelké, pro širší okruh nezřetelné, ale prudké a svým způsobem účinné - dobytí Siónu, popravu pana z Dubé a smrt Jeho Milosti českého krále Zikmunda - cítím tišinu té doby před brněnským sněmem.

Dojeli jsme ke stezce.

Volně se vinula mezi stromy vyhýbajíc se staletým bukům a propadlinám. V nízké trávě byly až na kamennou drť vyježděné rýhy od kol těžkých vozů. Avšak i v nich začínala už růst tráva.

Les se prosvětlil jižním nebem před námi. Nad vzrostlými keři trnek bylo na jihozápadě dosud modré nebe.

Půda se svažovala k jakési louce, kterou bylo vidět průchodem mezi keři. Přebrodili jsme mělký potok.

A vyjeli z lesa.

Cesta se klikatila k obdélné obytné věži tvrze. Dvorek chránila zvetšelá zeď. Na západě s rozpadlým podsebitím. Střecha věže měla novou krytinu ze slaměných došků.

- Nuže hle, pravil Tomáš Ručka. - Tvrz rytíře Petra v Pánu zesnulého.

- Rozpadala se, poznamenal kdosi. - Teď už ne.

Pan z Pirkštejna se postavil v třmenech. Snad chtěl lépe vidět, snad chtěl i křiknout některou ze svých průpovídek.

Jenže v té chvíli nebe nad našimi hlavami proťal blesk. Slyšeli jsme jeho kvílivý svist a vzápětí se nebe i země, stromy i obraz před námi zachvěl ranou hromu.

Lidé z družiny se pokřižovali.

Markéta pohodila hlavou a trochu se usmála. Přívětivě. S výrazem, který se podobal porozumění. Jako by zde byla nějaká domluva mezi ní a nebeskými silami. Nebo mezi silami pekelnými, které vztáhly ruce k nebi?

Vzápětí vysoká tráva před námi polehla.

V korunách dubů zaburácel vítr. Ozval se praskot větví.

A další blesk proťal vzduch před námi od nebe k zemi. Koně se vzepjali.

- Vzhůru, páni rytíři! zvolala Markéta a udeřila koně.

Dopadly první těžké kapky deště.

Vítr na okamžik ustal. Vysoká stébla trav se vztyčila. Les za našimi zády oněměl.

Bylo slyšet dech koní.

Těžké kapky deště.

Z tvrze se ozval výkřik. Nějací lidé se kmitali nad zdí a objevili se v bráně, jejíž vrata byla rozvalena.

- Z cesty, darebáci, volal pan Hynce Ptáček. - Přece nás nenecháte zmoknout!

Neodvážili se vystřelit z natažených kuší ani hodit oštěpem, či švihnout mečem. I když nás bylo málo, hordě lapků jsme se rozhodně nepodobali. Uskočili před kopyty našich koní, my se vřítili do nádvoří, kde pod děravými přístřešky a mezi zdmi napůl vyhořelé stáje narychlo zastřešené se tísnilo kromě tří vozů ke stovce lidí a koní.

Blesklo, až se věž zachvěla.

A zahučel prudký déšť.

Vtrhli jsme mezi ty ostatní málem porážejíce kůly, držící chatrné střechy přístřešků. A odkudsi z věže se ozval hlas: - Dobrý Bože! Jaké další darebáky mi ještě přivedeš na mou chudou tvrz! Do mého ubohého hradu!

Pan z Pirkštejna sklouzl s koně a hledě vzhůru clonou deště odpověděl: - Lžeš! A Bůh tě ztrestá, darebáku! Tato tvrz patřívala rytíři Petrovi. A ten je na pravdě boží, lumpe! Co jsi zač, že se vydáváš za rytíře, lapko! A jakou zde máš sebranku? Přijeli čeští páni a bratři v pravdě boží.

- Tahle sebranka, znělo shora, provází jakéhosi preláta, který se podobá našedlému havranu. Sedí tady uvnitř a skřehotá jazykem, jemuž nerozumím. Schovali se před bouřkou. A kdo jste vy, bratři?

- Jsem Hynce Ptáček z Pirkštejna. A spolu s panem Jiříkem z Kunštátu a na Poděbradech putuji do Brna.

- Já jsem Matěj, řekl hlas nahoře. - Jestli se nebojíte pár kapek deště, páni a bratři, tak přeběhněte dvůr a tu dívku vezměte s sebou. Je tam dole moc chtivých chlapů.

- Kdo jsi, Matěji?

- Bojovník za pravdu boží.

Jak mohl pan z Pirkštejna váhat. Jak mohl neuposlechnout výzvy, jak mohl čekat pod nahnilými šindeli, mezi kterými sem tam ukápla voda na nos či na obočí, když tam nahoře byla střecha - hradu sice nedůstojná, ani tvrzi nedělala čest došková pocuchaná krytina - a nejen ta, ale i rozhovor a jakýsi podivný prelát. Chytil Markétu za ruku a vběhl do proudu vod, jež nebe lilo na ubohou tvrz a krajinu. Oslnil mě blesk, ještě dřív než jsem vykročil. Nechal jsem doznít hrom a maje za patami Tomáše Ručku, překlopýtal jsem mezi loužemi po hlíně a hnoji onen dvůr a vběhl jsem otevřenými dveřmi do menšího dvorku před věží. Ty dveře byly z nových, dosud bílých fošen a čerstvě sbité. Pověšené na starých závěsech. A vyztužené překříženými trámky. Rytíř Matěj, zdálo se, dával přednost důkladnosti před krásou, určité jistotě a pevnosti díla před řemeslnickou forteli. Také schody, které vedly podél zdi do míst, kde kdysi bývala pavlač, byly opraveny. Všechno tady přece jen nepadalo, všechno nespadlo a všechno nevyhořelo. Schody nás udržely, všechny čtyři. Pana z Pirkštejna, Markétu, Tomáše a mě.

U vchodu do věže stál černý zarostlý chlap dlouhých rukou.

Schodiště a krátká pavlač byly zastřešeny jen zhruba, voda lila na prkna a rozstřikovala se na nich.

Lila i na chlapa s dlouhýma rukama, který to však přijímal jako dar nebes a rozjařený a s lesknoucí se pleší nad mladým čelem zdál se být zjevením šťastného života bez hříchů.

Pan Hynce Ptáček z Pirkštejna kráčel a dupal rozkročenýma nohama. - Matěj? Který probůh?

- Trčka. Z Lípy.

- Znám jistého Trčku.

- Nás je Trčků, usmál se ten chlapík. Ústa měl široká a zuby bílé až do modravých odstínů. - Tucet, pane Ptáčku. - A víc!

A blesk udeřil do země, jak se mi jevilo přímo za zády Matěje Trčky. Ani se nepohnul. Jen slabě vykřiknuvší Markétě pomohl přes dva poslední schody.

Měl oči temnější než já. Ale drobné a pichlavé.

- Vzhůru, pane z Kunštátu! Blesky jsou od toho, aby pročistily vzduch. Hrom pak, aby dal líp zaznít nebeským kůrům.

- Ale Matěji, poznamenal Tomáš, který se krčil před deštěm a tlačil mě od dveří, dál do tmy světnice. - Co ty jen znáš krásných slov.

- Kněží, bratře! Tolik kázání mně bylo vyslechnout. Aspoň se nebojím bouře jako ten podělaný prelát.

U krbu v koutě velké místnosti, jež se prostírala v celém patře věže, jak tomu obvykle bývalo a bývá, u krbu, kde samozřejmě teď v létě oheň nehořel, proč by také v tom dusnu a horku, tam leskl se šatem i ozdobami drobný snědý mužík, jehož černé vlasy byly zčásti šedivé. Měl vpadlé tváře a kostnaté ruce nastražené. Snad k obraně. Snad k požehnání. Snad je tak nosíval ze zvyku, neboť nebýt vyplašených očí snad by to gesto se zdálo být přísné a vznešené a možná, že sráželo i do pokleku. Na kolena. Jinde a jiné. Zde, v tento čas, v místě, které bylo spíš zbořeništěm než tvrzí, ve chvíli, kdy Bůh měl za prostředníka bouři, jevilo se stařecky urputné a nicotné a konec konců slabošské. Či jenom podivně směšné.

Pozdravil nás latinsky a jeho hlas zněl onou vyrovnanou a navyklou jistotou, kterou snad Bůh propůjčuje pouze svým prostředníkům. Takovým, jakým je například můj arcibiskup.

- I s tebou, domine, odpověděla Markéta v jazyku, kterým promluvil on.

Neumím latinsky. Německy stěží rozumím pár slov. Jsem hluchý ke všem jazykům vyjma jednoho, který jsem se bezděky naučil v dětství. Byly tu jiné školy, jiní bakaláři a mistři a bakaláři nad mistry. Nebyl čas memorovat latinské texty, čas na pero v dobách meče. Kněz Jan a jeho strach a smrt. Žluté tělo strýce Hynka hozené přes hřbet koně a tak ztuhlé a tak před mýma očima pohřbené. Smrt dýkou do zad purkrabího Jošta. Lipany. Ta jatka posvěcená boží pravdou. Ne škola jazyků, ale řečí pana z Pirkštejna. A jeho činů. Těch především.

Nechť ale zazní onen rozhovor mezi Markétou a oním biskupem. Jehož jméno jsem nikdy neznal.

Markéta mi ho zopakovala nedlouho poté. Myslím, neklame-li mě paměť, že si řekli: - Jsem překvapen a zděšen, paní..., byla první jeho slova.

- Jsem panna Markéta, a ty pane, zastrašen bouří? Ta pomine, pane. Bůh nás ochrání, nebo povolá.

- Zajisté, panno. Všemohoucí buď pochválen. Jsme jeho dětmi. I já, biskup svaté církve. Putuju za Jeho Milostí císařem římské říše z Kastilie. Zde jsem se schoval před bouří. Ten člověk, ukázal očima na Matěje Trčku, je jakýsi loupežný rytíř. Ale zatím mě a vás ušetřil.

- Není loupežným rytířem, kněže biskupe, je božím bojovníkem, tedy kacířem.

Biskupova snědá tvář pobledla. Pokřižoval se. - Putujeme touto zemí, učená paní...

- Panno, kněže biskupe, opravila ho Markéta.

- Ano. A potkáváme věci, které nás děsí. Při cestách jsme viděli vybělené kosti mrtvol. Nepohřbená tlející těla. Často jsme hladověli, protože jsme nesehnali pokrmy. Ani píci pro své koně. A došlo to tak daleko, že jednou pouze moje vášnivé a tvrdé slovo zabránilo mým lidem, aby se nedali z bídy do plenění.

- Zvykli jsme si, kněže biskupe, na vojska plenící zemi.

- Snad. Snad ano. Avšak na bojovnících a rytířích, které potkáváme, zvoní skvělé zbraně. Města jsou ohrazena dokonalými, vysokými a pevnými zdmi a vozy mají důkladně a dobře zrobená kola. Ale vychrtlý dobytek hltavě žere ostrou trávu. Zaslechli jsme vytí vlků. Víno je vzácné a špatné. Hořký nápoj, který mi podávali, obrací naruby žaludek. Na kolenou přede mnou klečel otrhaný a vyzáblý muž, který ke mně přiběhl z lesa mimo cesty. Tvrdil, že býval mnichem a nyní žije svatým životem poustevníka. A pak potkávám dívku, krásnou dívku, panno, totiž tebe, jiskrnou, svěží. A ona mě osloví latinsky.

Biskup se odmlčel. Otřásl se. Snad vnitřním neklidem. Nebo na něho té chvíle sáhla na okamžik smrt. Pokračoval: - Nikdy jsem se tolik nemodlil jako nyní.

- A proč, kněže biskupe? Máš strach?

- Ano, panno. Strach. A ve své zajisté hříšné duši, neboť ani duše biskupa, jak jistě moudrá a vzdělaná víš, není prosta hříchů a nejistot. Strach z neznámé pevniny, na niž mi bylo vkročit. A z nejistoty pochybností. Strach ze sváru vlastní duše.

Zmlkl.

- Z nejistoty? Sváru? Když promluvíš určitěji, kněže biskupe, pokusím se pochopit tě. Ovšem stojíš-li o to. Aby tě pochopila neznámá dívka. Hodná spíš tvého milostivého požehnání než zpovědi.

- Stojíš o mé požehnání? zeptal se téměř dychtivě.

- Bojím se, odpověděla, že by nic nezměnilo. Na údělu mého života, jsem za něj vděčna, kněže biskupe, snad božímu úradku.

- Snad? Ty nevěříš, že...

Nenechala ho domluvit: - Ale ano, pravila skoro chlácholivě, to víš, že věřím, avšak: zmínil ses o sporu své vlastní duše.

Zavřel oči. Olízl temné rty. Mnul je, jako by chutnal nějaké víno, nějaké špatné víno, o kterém před chvílí hovořil. - Spor mé duše, domini Deo, domini Deo, můj pane Bože, Bože můj... Bůh, drahá jasná, je nejvýše spravedlivý a vševědoucí. A já hříšný jeho služebník hledám jeho prozřetelnost v díle, jež se jeví mým omylným lidským očím jako podivná zkáza jeho vlastního řádu. Ty zdáš se mi být při své lidské kráse spíš zázrakem ďábla než Boha. A nevidím, necítím pokory, Bože můj! Necítím pokory. Sevřel obě ruce v pěsti, až mu zbělely klouby: - Pokory, necítím pokory. Před Bohem samým! Ano. Před ním samým.

Markéta se usmála tím svým zvláštním vědoucím úsměvem, za nímž jako by se skrývaly taneční kroky pokušení: - Modli se, kněže biskupe, řekla skoro vroucně a bezděčně se přikrčila, neboť v té chvíli ozářilo světnici a naše obličeje modravé světlo blesku, k němuž vzápětí udeřil hrom. - Modli se za spásu našich duší. A své, domine.

Dál od tohoto tichého rozhovoru na truhlách a na lavicích jsme usedli my. Pan Ptáček setřásl škorně. Spokojeně mnul prsty nohou. Mhouřil oči, snad aby ho neoslňovaly blesky. - Nemáš tady trochu jídla, Matěji Trčko?

- Pramálo, pane Ptáčku. Mizerného.

- Zaplatím i mizerný kus chleba. A ještě něco k pití?

- Vodu. V bečce, na kterou se tak chtivě díváš, bratře Ptáčku, je pouze zkyslé víno. Zkyslo ještě dřív, než se dostalo ke mně. Ocet. Lepší ocet než nic.

- Nejsou všichni tak chudí jako ty.

- Je nás moc. Trčků i jiných. Ale tato tvrz je dobrá.

S nebe padala k zemi voda. Viděl jsem oknem do kraje. Bylo temno pod nízkými mraky. A ve světle blesků i v pološeru jsem měl dojem, že země, věž, v níž jsme, klesají na dno jakéhosi jezera. A že déšť, vířící poryvy větru na zhuštěných vodních sloupech a stěnách, se mění ve vlnění jakýchsi nekonečných vod.

Trčka zíral ke stropu.

Tomáš Ručka odešel do kouta pro džbán a napil se. - Soudím, bratře, řekl, že střecha nevydrží.

Chudý rytíř ukázal mlčky nad sebe. Tam zčernalé dřevo povalů začínalo vlhnout. Zaleskly se první kapky vody. - Nemůže. Víc slámy jsem nesehnal. Jestli přijedeš za rok nebo za dva, nezmokneš, Tomáši Ručko.

Pan Hynce Ptáček z Pirkštejna se uklidil do kouta na truhlu, aby mu voda natekla na krk. - Majitelé a příbuzní majitelů této tvrze, poznamenal, umřeli. Pak tedy jako odúmrť patří králi, řekl pan Ptáček. - Do svého království vejde Jeho Milost, dají se do pořádku zemské desky, ukáže se, že tato tvrz s přilehlými vesnicemi patří králi, král povolá zemskou hotovost a vyžene tě, Matěji Trčko.

- Musel by, odpověděl Trčka chytaje do dlaně kapku vody padající ze stropu, hnát kdekoho, bratře Ptáčku. Kdekterého z bratří, bratře.

- A bude, řekl suše pan z Pirkštejna. - Jednoho po druhém.

Matěj Trčka zamyšleně rozetřel druhou dlaní kapku vody, jež spadla na dlaň první. A nastavil misku ruky další kapce. Podíval jsem se na jeho klidnou tvář. Pozoroval jsem u stropu kapku, jak roste a roste a padá do snědé dlaně, která byla připravena zachytit ji, klidná, téměř nehybná dlaň, mající pouze jakýsi kývavý pohyb daný zřejmě volným tepem srdce Matěje Trčky.

Trčka býval - a soudím, že dosud je - zajisté pěkný lotr. Uvažuju, zda jeho chladnokrevnost byla vědomá. Myslím, že nikoliv. Ano, jsou takoví, co působí dojmem naprostého vyrovnání mysli ve chvílích, kdy nebezpečí je zřetelné, pád neodvratný. Cosi jim chybí. Přirozený strach, který je vlastní i koni, psu, krkavci. Mít tento nedostatek by bylo dobré, avšak bývá svázán u těch nejstatečnějších, co se ženou s úsměvem při turnajích na dřevce protivníka, aby se nechali srazit a zlomit si vaz či záda; nuže právě u těch, jak jsem si od té chvíle často všímal, bývá onen nedostatek strachu, nazývaný statečností, svázán s nevalnou bystrostí ducha. Bývají proto také nejnebezpečnější, neboť nedomyslí své činy, podřizují je touhám, jsou připraveni nejen k sebezničení, ale i k ničení vůbec.

- Proti zemské hotovosti, řekl posléze Matěj Trčka, neobstojím. Jeho oči byly přimhouřené, jeho hlas chladný, jako by hovořil o vhodnosti třmene či uzdy na špatného koně pro posledního pacholka. - Nač však jedete do Brna?

- Je to zřejmé, ne?

- Proč tam jedou rytíři? Nechce se už nikomu válčit.

- Chtějí sedět na dobytém.

- Já tady.

- Na sněmu jsi nebyl… poznamenal pan z Pirkštejna.

- Na to nemám peníze. A čas.

Pan Ptáček hleděl zamyšleně na španělského biskupa, který tiše pohyboval rty. Patrně se modlil. - Pozdě ses usadil, Matěji Trčko. Nikdo tě nezná. Tvá moc je nepatrná. Tvoje zásluhy ne příliš zřetelné.

- Bojoval jsem od prvních dnů za boží pravdu.

- Neřekl jsem, že nemáš zásluhy, ale že jsou nezřetelné.

Trčka zachytil do dlaně další kapku. - Přestává pršet, řekl. - A jasní se. Pojedeš s biskupem, pane z Pirkštejna?

- Ne, ne. Mátl bych pocestné a on moji duši.

Ještě drobně pršelo. Ještě visely stromům zplihlé listy a tráva byla polehlá. Ještě se nezvedly promáčené květy na louce pod tvrzí.

Z děravých střech přístřešků na dvoře dosud kapala voda. Ale koně již zvedali hlavy a ozval se zpěv prvního ptáka. Jako udivený a šťastný výkřik, že se země vynořila z vod.

Biskup a jeho družina spěšně nasedali. Jeho vozy se ztěžka obracely v loužích dvora. Vykodrcaly branou.

Markéta stála u okna a hleděla za nimi.

Biskup se obrátil v sedle.

Zvedla ruku.

Pozvedl obě ruce, jako by se chystal k požehnání. Ve slunci, jež na západě vysvitlo, se zaleskly prsteny.

Matěj Trčka si na stejné dlani, kterou před chvílí chytal kapky vody prosakující stropem, prohlížel zlatý peníz, který mu dal španělský kněz. Zlato nebývá špinavé. Ať je z rukou kacíře, ďábla. Nepřítele boží pravdy. Leskne se. Ulomený kus slunce. Nebo pekelného ohně. Zeptal jsem se na to, není tomu tak dávno, svého arcibiskupa. - Žertuješ, Milosti, odpověděl mistr Jan z Rokycan. - Vůbec ne, bratře arcibiskupe. Řekni: slunce nebo ohně? - Ať tak, či onak, pravil můj milý farář od Týna, ať tak, či onak, Milosti, zůstane i ono dílem boží prozřetelnosti. Jsme příliš malí, než abychom dohlédli boží záměry. Stvořil nejen nebesa, ale i padlé anděly. - Tedy je zlato spíš úlomkem pekelného ohně? Obrátil ruce dlaněmi vzhůru a zvedl oči, jako kdyby na těch dlaních držel sloupy nekonečně vysoké. V takových chvílích zřejmě viděl do hlubin nebes. - To my, jeho dítka, nerozhodnem, Milosti.

- Zaplatil dobře, řekl Matěj Trčka a peníz schoval. - I tady bývali bohatí biskupové, zasmál se. - Je to tak, pane z Pirkštejna?

- Je, můj milý rytíři, odpověděl můj bývalý poručník. - A nás bylo na jejich bohatství příliš mnoho. Jsme chudí.

- Můj žebráčku, pane z Pirkštejna, pravil Matěj Trčka. - Za mizernou střechu v bouři nechci nic.

- Nerad bych, bratře Matěji, aby ses cítil ošizen. Snad přijde čas, mohl bys využít našich služeb.

- Stůjte při nás v Brně, řekl Trčka. - Pevně. Nejen při sobě.

- To určitě.

- Budete nás potřebovat.

- A my vás, bratře. Určitě, odpověděl pan Hynce Ptáček hlasem pevným a vřelým. Hlasem přísahy.

A odjížděje loukou a natřásaje se na odpočatém koni, z jehož mokré srsti se kouřilo, obrátil se k tvrzi kdysi Petrově a zvedl ruku, aby pozdravil v okně pod čerstvým doškem rytíře Trčku. - Pane z Poděbrad, poznamenal, jaký je tvůj soud o rozumu tohoto milého zemana?

- O rozumu? Nevím, pane Ptáčku. Ale ruku má pevnou.

Pan z Pirkštejna se tiše zasmál.

Je horké léto a suché. Těch much, co se skrylo do stínu a bloudí mezi bílými stěnami. Těkají v podivných křivkách. Snad právě takto se pohybuje myšlenka. Vzpomínání. Chomáče bodů, které krouží nekonečným množstvím směrů. Dráhy se kříží a jejich délka je proměnlivá. Moje snaha o plynulé vzpomínání na děj, jeho tok, proud, který má začátek a konec, je možná protismyslná, vzhledem ke způsobu pohybu myšlenek. Jednou jsem už tuším vyslovil představu, či nápad, dojem o myšlenkách, které ač nevyřčeny kdesi jsou a naplňují ovzduší kolem nás; nápad o pohybu, co je spíš těkáním v houfu než dějem, jenž vzniká, odvíjí se, zaniká. Možná - klam lidského vnímání. Právě vybavuju-li si minulé, uvědomuju si co chvíli, aniž to vyslovím, že vzpomínání je hledání příběhů, tedy dějů, jež na sebe různými způsoby navazují; pravda bude jiná. Vzpomínám-li na všechno, co se stalo, pak bezděčně řadím vzpomínky do příběhů, které mají počátky a konce. Jenomže to vše je výsledkem mého pohledu. Pohledu uspořádaného mým způsobem. Bezděčně nebo vědomě. Na čemž ovšem záleží pramálo. Neboť moje bezděčnost nemůže být jiná, než jaký jsem já sám. Má tedy i ona svůj řád. A podle toho má nepochybně i svůj řád onen souhrn těkajících myšlenek. Ona bezhraničná koule pohybujících se bodů. Proč zrovna koule? Nevím. Snad je zde jakési nejasné tušení o zvláštní přirozenosti onoho tvaru. Mračna bouří se shlukují do neúplných koulí. Zděšení lidé se choulí k sobě. Touha po semknutí a rozptylu. Nuže řadím-li své vzpomínky v jakýsi zdánlivý proud, nezbývá než přiznat nedokonalost tohoto způsobu. Moje paměť není špatná. Vybavuju si mnohé znamenitě. Bohužel se musím smířit s vědomím, že vzpomínám tak, jak umím jen já a jak pouze mně se věci jevily. Mnohdy jednoznačně; většinou ale naopak: v kolísání, ve zvratech a v převrácenosti až k jejich opaku. Jako kdybych chtěl uchopit a najednou sevřít ono hejno much, co krouží mým pokojem. Z okna vidím především řeku. Luka, která jsou svěží, podmáčená spodními vodami. A lesy, pod jejich větvemi se řeka v oblouku ztrácí v modravém oparu. Až sem ke mně doléhá šumění vody na brodu. A výkřiky, drnčení kol těžkých vozů, jež táhnou brodem.

Jak je vzdálená.

Jak je vzdálená ona doba purkrabího Jošta a kněze Jana.

Umírajícího koně v lukách před hradbami. Dýky pana Ptáčka, z níž kape na zelenou trávu rudá Joštova krev. Vody, do níž zapadlo tělo poděbradského purkrabího. Ta je už kdesi v mořích. S částečkami jeho rozloženého těla. Avšak proud zůstal. Proud trvá. Voda plyne. Je pořád jiná, nová, nestejná, zelenavá, stříbřitá. Kalná. Modravá. Proud však trvá. Síla vody se jeví v množství a v proudu. Ale také v schopnosti podmáčet luka. Vytvořit nepřekročitelné bažiny, jež jsou skryty. Povzbudit a nechat rozvinout podivné květy. Připravit léčku koni. Člověku. I jelenu. A za večerů a nocí zrodit na místech mokřin a stojatých vod hnědavé mraky komárů. Mraky bodajících komárů. Avšak proud v tomto hlavním řečišti, na které se dívám a jež se nedaleko vynořuje z lesů, trvá.

Kde je počátek řeky. V horách. Nehledal jsem prameny. Avšak jisto je, že tam řeky nevyčkají. Mění se, proměňují se a rostou, jak jde čas a klesá zem.

Pod Kunštátem spádem k Brnu jsou toky běhuté, hlučně spěchající přes kameny a pod sráznými svahy. Těmi místy jsme jeli. A když jsme vyšli z kopců a lesů, tehdy, kdy se před námi otevřela rovina, rozlehlé údolí mezi nevysokými kopci, jimiž se volným tokem klikatí řeka Svratka, uviděl jsem poprvé na úpatí hory, jež kryje městu záda, hradby a věže Brna.

Na oněch výšinách před městem jsme se připojili k poselstvu sněmu. Bylo 18. června roku 1435. Císař byl v Trnavě. Poslové koncilu z Basileje čekali ve městě už od února. Mnoho, mnoho let nebylo většího setkání pánů, zemanů a měst království s císařem. Českého království. Nikoliv zemí koruny české. Přijetí Zikmunda, kompaktát, spor s církví byl věcí starého království. Především starého království. Podivně vyvřely myšlenky a přetavily se v činy bojů, násilí, touhy a dravého chňapání po kořisti se vzepjatými zpěvy a modlitbami v onom kotli země obklopeném horami. A té díži, kde to vzkypělo a odkud to posléze přetékalo. Aby potom nebylo zadělané dílo nikdy dokončeno. Špatný kvásek? Mizerná mouka? Příliš mnoho chladu, či průvan vanoucí kolem? Hnětu nyní bochníky a placky z těch zbytků. Vypadají podle toho. Trochu připálené, trochu neslané, jen občas se některý zdaří a je zlatavý. Přeteklo příliš mnoho těsta. Co zbylo, není nejlepší. Bochníky mají brousek. Střída placek lne k patru a je jak houžev.

Do Brna přijel kdekdo. Dokonce pan Menhart z Hradce přivlekl i staré mistry Prokopa z Plzně a Křišťana z Prachatic. Z táborské strany přišli tito kněží: Bedřich ze Strážnice, Václav Koranda, Mikuláš Biskupec, Petr Payne, Angličan. Kněží podobojí tam bylo černo, španělský biskup se měl čeho bát: mistr Jan z Rokycan, Václav z Dráchova, Oldřich ze Znojma, Martin Lupáč, Jan farář od svatého Štěpána z Nového Města, Bohuněk a Václav, oba z Chocně, kde se jen v Chocni vzalo tolik vyvolených ke službě boží?, pánů na tucty a zemanů na několik. Pan Oldřich z Rožmberka samozřejmě.

Ve městě nebylo k hnutí. Stráže, vojska, trhovci, prostitutky, tuláci je obklopili ze tří stran a vytvořili tábor pestrý a hlučný a divoký. Za nocí planuly ohně na všech stranách. V okolních vesnicích lidé spali se strachem v zádech. Těch kejklířů a šmejdů. Stejně tak jako Řezno, pamatuju i Brno. Mohl bych vyprávět o všech maličkostech. O setkáních. Oblecích. O jídle i zpěvech. Hrách pištců. O opilcích a o těch, co smilnili. Mysl je těkavá, vzpomínání bezbřehé, řeč má přirozenou náchylnost zvrtnout se ve žvanění. Protože jsem zamlklý člověk, mlčenlivý král, jeví se mi někdy toto mé vlastní vyprávění jako řeči za dlouhých cest v sedlech koní.

- Můj pane Ptáčku, volala večer Markéta, procházejíc našimi pokoji, jaká krásná sukna mi koupíš? Viděla jsem, jak přitáhli k tomuto městu, jež se co nevidět stane dvorem císaře, obchodníci ze všech končin říše. A nabízejí i jiné krásnější věci. Tam za kopce, odkud jsme přijeli, se ještě bojí.

- A taky vědí, má vzácná panno, pravil Tomáš Ručka, že za kopci jsou hladové huby.

- Naším zlatem, naším pokrmem, naší dobrou stříbrnou mincí, drahá Markéto, můj drahý Tomáši, řekl slavnostně můj bývalý poručník, je slovo boží a pravda boží. Pamatujte, že jen tělesným odříkáním dojdeme milosti.

Dojídal jsem smažené šišky a připíjel víno. - Rouháš se, můj pane.

- Slovy?

- Myslí. To je horší, pane z Pirkštejna.

- Do své mysli, drahý můj pane Jiříku z Kunštátu, nevidím ani sám. Ale Bůh si to přebere.

- Nebo ďábel, můj pane.

Hynce Ptáček z Pirkštejna se zbožně pokřižoval. - Nechť se má duše naplní milostí. Snad mi k tomu pomůže nejen má pokora, ale jistě i to, že jsem poskytl útulek boží služebnici jeptišce, která...

Markéta k němu skočila a zacpala mu ústa. - Snad ona útulek tobě, ne? Můj Ptáčku! Mlč. Rouháš se. Blesk sjede z čistého nebe na tento dům, rozpoltí střechu a spálí tvé hříšné tělo. Konej dobré skutky. Jsou dlouhé letní večery. Je světlo. Pojď, půjdeme městem.

Odešli a Tomáš nalil sobě i mně. - Ty nikam, pane z Poděbrad?

- Chtěl bych vědět, jestli s císařem přijede královna.

- Je mladá.

- Bude žít déle než on.

- Možná. Co můžeme předvídat o životech svých a jiných v tomto pomíjivém světě.

- Bude-li korunována, může vládnout sama?

- Nebývá to v našem království. Těžko kdy bude.

- Kdyby se vdala například?

- Pak její manžel. Chtěl by sis ji vzít?

Ani jsem se neusmál. Napili jsme se a jak jsem držel pohár, narudlé zapadající slunce ozářilo mou ruku. Silné krátké prsty, široké zápěstí. Jistěže by bylo zdánlivě jednoduché se takto stát králem. Ale kdo má v zemi tolik moci proti ostatním. Nikdo. Já teď, ale nemohu si už vzít královnu Barboru. Umřela na Mělníce. Byla stará a neplodná. Já jsem nabyl atributů, ona je ztratila. Jen výjimečně dojde k šťastnému setkání náhod, které se sloučí v dobře znějící akord, jenž dlouho zní. Pravím, že náhoda může proklouznout mezi prsty. Je-li ruka připravena na takovou náhodu, nestane se to.

- Chtěl bys? řekl Tomáš Ručka. - Vidím do tvých očí, pane Jiříku. Jimi do tvé duše.

- Ne, Tomáši.

- Ale ano, zvedl pahýl ruky. - Až tvůj věk a zkušenost dospěje mého, budeš to rovněž umět. Ty určitě. Znáš málo knih. Ale to je snad dobře, neboť v Písmu a v jiných knihách - vyjímaje staré římské básníky - je sice mnoho povzbudivých hlubokých myšlenek, většina ale cílí k proměnám duše smírem, k dobru a k lásce.

- To by mělo být dobré, ne?

- Ale ano, zasmál se bývalý bakalář. - Pro všechny. Vyjímaje vladaře.

Přemýšlím-li dnes o těch slovech - a přiznám se, že tak činívám dosti často - nezbývá mi, než dát Tomáši Ručkovi za pravdu. Byl-li bych zádumčivým čtenářem, nestal bych se králem. Mé srdce brzy ztvrdlo. Někdy je v hrudi cítím jako kámen. Jako pohyblivý křemen. Někdy mám pocit, že nikdy neztrouchniví. Nebo ano? Jisto rovněž je, že síla myšlenek, jejich schopnost dobrat se do nitra a naléhat, vsakovat, měnit uspořádání duše, zůstává pozoruhodná. Ne všechny lidské duše jsou stejně proměnné. Mnohé jsou tuhé, tvrdé a jednostranné. Ale ani takové nemají pancíř proti rozrušujícímu vlivu myšlenek a nápadů; navíc: ty moudře zneklidňující nebývají podávány zřejmě a na dlani, ale obratně, kapku za kapkou. Mnoho kapek může stéci. Steče. Víc by jich vsáklo, kdyby zde nebylo obrany. Vyhnout se jim. Nepustit je. Skrýt se před nimi. Vědomě. Postaviti zeď kolem udusanou jílem. Zeď nevšímavosti a plášť přezírání. Moje zeď je nyní pevná. Jen aby stáří mě neunavilo k dětinskosti. Dá Bůh, spíš seschnu, svraštím a ztvrdnu. Jako houžev, co už není ohebná. - Tedy vlastně nepotřebná, ale drží. Drží. Až do vlastního trouchnivění. Do vlastní hniloby, která už zapáchá. Smrdutá. Dokud se nerozpadne úplně; líp tak, než ztratit moc.

Tomáš Ručka se protáhl a zamžoural do červenavých paprsků západu. - Půjdu trochu městem. Každý mámě na tomto světě jiné radosti. Být mezi opilými jako opilý, ale nebýt jím. Být mezi poloslepými vidoucí, poslouchat pošetilce. A zkusit být jako oni. S hlupákem hlupák. Ne, to se mi nelíbí, nevidět přes hlavy ostatních.

- Vyčnívající hlavy -, naznačil jsem rukou seknutí do krku.

Zavrtěl hlavou: - Nesmíš se zmást a omámit, hledě na věc jednu.

Nechtělo se mi spát. Ráno jsme dlouho leželi a odpočívali. Připjal jsem opasek s dýkou, vzal pár grošů a šel jsem se loudat městem. Pár kroků od našeho starého domu se ubytoval rakouský vévoda Albrecht. Dům byl obklíčen jeho lidmi. Šel jsem mezi narychlo stlučenými stoly, boudami, mezi kramáři, kteří se usadili přímo na zemi, a žebráky, žebračkami vedle nich a kolem kostelů, mezi mnichy a černými kněžími. Bílými preláty a hnědými kutnami. Bylo mnoho řečí a křiku kolem. Neposlouchal jsem. Brány byly dosud otevřeny. Sešel jsem k řece. Všude byly narychlo sbité boudy. Útulky i noclehárny. I lázně tam poblíž vody. Řezno bylo proti Brnu zamlklé. Zastavil jsem se u lávky, kde někdo sbil lavici ze dvou kůlů a prkna. Posadil jsem se. Voda byla kalná, jak kousek výš u brodu se lidé koupali. Bylo tam mužské pokřikování a ženský smích. Znal jsem už onen zvláštní tón ženského smíchu. Jeho dráždivé a vyzývavé vlnění. V očekávání noci.

Myslel jsem na vévodu Albrechta, který byl nedlouho manželem císařovy dcery. Myslel jsem na mladou královnu Barboru.

A když jsem se druhého dne probouzel, spíš, když mě probudil pan z Pirkštejna, který začal šmejdit v mé světnici asi v domnění, že tam včerejší noci - na jejíž průběh se najisto nemohl upamatovat - cosi zapomněl, řekl jsem: - Pane Ptáčku, bude nezbytné přijmout Albrechta za krále?

Zastavil se a pootevřel ústa. - Hele, je vzhůru. Co? Cože? Albrecht? Nevím. Neměl jsem tady...

- Neměl, pane. Vévoda Albrecht, rakouský vévoda.

- Ano. Nebudeš snídat?

- Hned. Přijdu. Ale ten Albrecht. Bude nezbytné ho přijmout?

Pan z Pirkštejna vzdychl. - Teď snad jde nejdřív o Zikmunda, ne?

- Je starý.

Pan Hynce Ptáček kroutil hlavou, až mu v silném krku lupalo. Opilci tak po ránu činívají. Můj Bože, odpusť hříchy mému bývalému poručníkovi. - Proč nemyslíš na ženské?

- Ale také někdy.

Mlaskal, polykal a jazykem olizoval rty. - Mě neoklameš, mě tvé nevinně se dívající hnědé oči neoklamou, vychytralý spratku. Pane z Kunštátu a na Poděbradech. Takhle to dopadne, když Bůh dopustí a dědičná zlotřilost vznešených lapků se spojí s majestátem a... Mávl rukou.

- Dopověz, pane.

- Ale ne. Domysli, pane z Poděbrad.

- Domýšlím matku.

- Správně, Jiříku. Nuže: poslouchám a žaludek mi kručí. A na jazyku mám podivně.

- Vévodu přece není zapotřebí přijmout jako samozřejmost.

- To ne. A dál.

- Je možné nabídnout královně Barboře nového manžela. Nevím koho. Kdo by případně mohl být králem. Pak by si přece rakouský vévoda nebyl tak jist. Vždyť trůn není dědičný. Úplně a bezvýhradně. Bez požehnání stavů.

Pan Hynce Ptáček zakašlal. Odfrkl. Přešel od dveří k oknu. Vyhlédl na ulici. - Hleďme! O kom se mluví! Tamhle před domem vítá legáty koncilu. Pozval je na snídani, vévoda Albrecht. Ducha, pane z Poděbrad, toho máš jako dýka. Jak její hrot. A dva hroty křížem sem a tam a proti sobě. Ke tvému nápadu, můj roztomilý bratře, nás ovšem musí někdo navést.

- Snad pan Menhart.

- Ne. Spíš druhá růže. Červená!

Nedlouho nato, ještě před obědem jsem vyjel za město doprovázet Tomáše Ručku. Vypravil se naproti císaři. Zajisté nebyl pro Jeho Milost tím nejvznešenějším, kdo se mohl dostavit, ale stejně se o něm nikdy císař nedověděl. Rozloučili jsme se za jakýmsi klášterem. Kostel a věže trčely nad koruny starých dubů. Vracel jsem se provázen pouze jedním jezdcem klikatou cestou. Vedla mezi poli, kde růst obilí, trávy a květiny a keře i les připomínaly Poděbrady. Věděl jsem o řece, která tekla kdesi vpravo kolem kláštera. Cesta byla pokrytá - na rozdíl od Poděbrad - bělavým prachem; některé vůně byly jiné. Krok koně tlumený. Od kláštera bylo slyšet zpívání. Výkřiky. Radosti nebo žalu.

Slunce žhnulo. Bylo vysoko a pálilo do zad. Přemýšlel jsem o klášteře a mniších. Přemýšlel jsem o sedlácích, co mají na hlavách slaměné klobouky a tisknou se ke zdem chalup. Přemýšlel jsem o Markétě, a její roušce jeptišky. Neboť jsem si neuměl představit, jak vypadala bez dlouhých a měkkých černých vlasů. Přemýšlel jsem o čapkách měšťanů a napadl mě bílý chochol Oldřicha hraběte Celského. Přemýšlel jsem, brodě se s koněm přes řeku a dívaje se na lesknoucí se oblázky pod čeřící se a blednoucí hladinou, o mniších - neboť oni jsou ve svých kutnách jako oblázky; jiní, a přece stejní - a napadlo mě představit si koncil. Slýchal jsem o něm taková léta.

Ale tato představa se mi nedařila. Slyšel jsem jen nesrozumitelné hlasy a viděl bílé břízy a biskupa Filiberta.

- Hej, kam, pane, tudy! zavolal můj průvodce.

Můj kůň sešel z cesty.

Byli jsme na večeři u rakouského vévody.

Albrechtův obličej mi připomínal hlavu kozla bez rohů a brady. Přemýšlím-li o něm, o jeho rtech bez úsměvu, propadlých tvářích a o jeho pichlavých očích, přemýšlím-li o jeho řeči, kterou cedil skrz zuby a přitom téměř nepohyboval rty, zdá se mi, že v něm přes jeho nepříjemnou podobu a způsob, jakým hovořil, bylo cosi odzbrojujícího. Zdál se být poněkud vzdálen věcem a dění. Avšak to byla zřejmě jedna stránka jeho osoby, líc či rub, kdo ví, druhá musela být jiná. Soudím dychtivá. Vévoda měl na dosah nejen země koruny české, ale i korunu římského císaře. Vévodova úzká hruď div nepraskala napětím srdce po hodnostech takto skoro přichystaných. Touha dát dědice sobě a vévodství ho vyčerpávala k temným kruhům pod očima, ke svěšeným ramenům, k bledosti a chvění rukou. Později jsem poznal i vévodkyni. Podobala se otci. Nejen narudlými vlasy barvy klasů pšenice před zráním, nejen modrýma očima (kde v tom rodě zůstala podoba císaře Karla?), ale i chtivou touhou lásky. Takže vévodovo snažení propůjčilo jejím tvářím svěžest a pohybům vláčnost, jakou vídáme u koček a mladých fen.

- Ach, pravil vévoda Albrecht a rozhlédl se po nás, co jsme byli kolem stolu, jak jsem se těšil na setkání s vámi, páni vzácného království.

My co jsme tam byli - vzácného království vzácní páni - totiž: Aleš Vřešťovský z Riesenburka, Menhart z Hradce, Hynce Ptáček z Pirkštejna, Václav z Kravař, Aleš Holický ze Šternberka, Hašek z Valdštejna a já (chyběl ten nejvzácnější, pan Oldřich z Rožmberka, ale ten zde být nepotřeboval), přijímali jsme vévodova slova po svém. Pan Hašek pozoroval sluhu, který kladl na stůl mísy, pan Ptáček pohodlně opřený, ruce složené na bříšku sledoval mouchy kmitající pod stropem.

- Náš milý pane vévodo, zaburácel srdečně Aleš z Riesenburka, až zamyšlený Holický nadsedl leknutím. - Vévodo, jsme šťastni z tohoto milého setkání. Prvního a tolik vytouženého.

Menhart z Hradce zvedl oči k panu z Pirkštejna.

Ten kroutil palci a špulil rty.

- Zvlášť jsem potěšen, páni, pokračoval Albrecht, že jste se takhle sešli u jednoho stolu. Různého vyznání, ale stejně dobrých a starobylých rodů. Nerozumím věcem víry, páni. Jsem pořád vlastně překvapen tím, co se v Čechách stalo. Proč se to stalo. A nedokázal jsem pochopit, že i erbovní páni se rozdělili. Ve víře. Proč ale?

Naposled se podíval na pana z Pirkštejna, bylo zřetelné, komu vlastně klade otázku.

Pan Ptáček se usmíval (nebo neusmíval, jen tak kroutil podivně ústy? nevím), mlčel.

Pan z Valdštejna, který byl celou tu dobu zahleděn na zlatě propečený zadek selátka a nesledoval směr vévodova pohledu, řekl, když nikdo na otázku neodpověděl: - Vévodo, náš vzácný hostiteli, to mi taky nikdo nevysvětlil. Ale jedno je jisté: ti mniši a kněží si dovolovali moc. Hrabali moc. Těch vesnic! Dvorů! Důchodů.

- A tamti, kacíři, si nedovolují? Dokonce i tady? V Brně? A nebudou? Až bude v zemi zase král?

- Jenom žvaní, prohlásil pan Hašek. - Už jenom žvaní. S holýma rukama. Samí Holí Prokopové.

Vévoda se nedal zmást. - A tvoje slovo k věci, pane z Pirkštejna?

- Boží pře, vévodo, řekl můj bývalý poručník, je nám zajisté svatá a těší i pozvedá naše srdce. (Bože, ten pan Ptáček uměl žvanit!) Budeme ji hájit, pane Albrechte. S Rokycanou například. S rukou spíš na rukojeti meče, než zavěšenou pohodlně za opaskem.

- Uhnul jsi odpovědi, pane Ptáčku.

- Víra je věcí srdce a rozumu. Budeš-li, vévodo, chodit na kázání Jana z Rokycan, jsem si téměř jist, že se přidáš k naší víře.

- Pitomost, prohlásil pan z Valdštejna a vztáhl ruku k seleti. - Pán Bůh požehnej.

Menhart z Hradce neklidně pomrkával. - Ale ve světských věcech stojíme zajedno. S Jeho Milostí.

- A do budoucna s tebou! šlápl do toho lejna pan zemský správce Aleš z Riesenburka.

Rakouský vévoda pobledl. Zasmál se. Spíš rozkašlal. - Jeho Milost je svěží. Nepomýšlí na odchod z tohoto světa. Myslí, jak vím, pouze na vstup do svého království. V Uhrách má mnoho starostí. Vzkázal, že se opozdí. Prosí pány legáty i vás, abyste jeho pozdní příchod posuzovali shovívavě. Uhnul jsi odpovědi, pane z Pirkštejna. Nebo snad odpoví pan z Poděbrad?

Řekl jsem: - Jsem mladý, pane vévodo. Držím se víry svého nebožtíka otce.

- Tedy kacíř, myslím to ovšem v žertu, pane Jiříku, tedy kacíř od narození.

- S tím slovem, pane vévodo, není radno vstupovat do království, řekl suše Aleš Holický. - Páni podobojí je omlouvají, když je vysloví Jeho Milost. Císař je vtipný člověk. Říká často věci neomalené i o sobě. U něho je to způsob. U jiných urážka.

- Ale přece ty, pane ze Šternberka...

- Jako já, prohlásil Hašek z Valdštejna. - Stejně jako já. Chceme mít klid.

- Kněží se budou hádat, mistři, bakaláři, dodal Menhart z Hradce. - Můžeme jim pomáhat. Můžeme se jim posmívat. Ale mezi sebou musíme myslet na sebe. A to myslím na všechny strany. Od pana Haška až k panu Ptáčkovi.

- Jsi moudrý, pane Menharte. Pan z Pirkštejna usrkl víno. - Ale vévoda...

- Vévoda, pane Ptáčku, řekl Albrecht, nuže tento vévoda pořád čeká na tvou odpověď.

- Vlastně už byla řečena, ne? zasmál se Aleš z Riesenburka, - něco řekl pan Hašek, něco...

- Nebyla, přerušil ho pan Ptáček. - To zase ne, jenom část Hlavní nikdo nepověděl, pane vévodo.

Můj bývalý poručník se usmíval. Na víno v kalichu. Na pana Haška. Na Albrechta. Na mě. Ne, tohle jsem nikdy nedokázal. Laskavý, veselý a spokojený úsměv. Purkrabí poděbradského hradu Jošt byl obětí onoho důvěřivého úsměvu. Jistě ne první. Co vím!? Celý život, říkal jsem si a tiskl jsem ruce na stehna, co bude živ on, nesmíme být nepřáteli. Nesmí se stát mým osobním nepřítelem.

- Nepověděl, vévodo, opakoval vesele pan z Pirkštejna.

- A hlavní je? zeptal se Albrecht

- Nevím jak ty, vévodo, já slýchal o jistém Petru z Aspeltu. Byl kancléřem Jana, hraběte z Lucemburku. Děda Jeho Milosti. Kancléřem toho rytířského krále.

Vévoda zavrtěl hlavou. - Těch let! Snad sto, pane Ptáčku.

- A možná víc, vévodo.

- Nuže, pane z Pirkštejna.

- Je možno přes ženu vejít do království. Jako hrabě Jan přes královnu Elišku. Ale nebývá to zadarmo.

Pan Ptáček pozvedl kalich: - Piju na tvé zdraví, pane vévodo.

Albrecht pobledl. Napil se na své zdraví. Jako by měl v poháru jed.

Vraceli jsme se pozdě v noci. Bylo horko, té noci svatého Jana. Hvězdy byly vysoko a mihotavé. Jako teď. Ano, zrovna jako teď. A také se blíží nejkratší noc v roce. Je horko jako tenkrát. Horko, bez blížících se bouří. I bez bouřek jen tušených v dusném nehybném ovzduší. Cítím dokonce, že nad řekou proudí vánek. Horký dech. A chladí se o hladinu.

Jako já si chladím skráň na studeném kachlu kamen. Je cítit vůni desatera trav a bylin. Tady ano, tady. Ve městech páchnou pomyje a hnůj.

Tehdá v Brně i zvratky opilců. Pan z Pirkštejna se pohyboval trochu křivě maje pravý bok vysunutý dopředu, tak byl nakloněn; jako by zdolával netušenou vichřici. I mně se pletly nohy a únava mi padala na víčka. - Jeho Milost, huhlal pan Hynce Ptáček polohlasně, se omlouvá. Ta chytrá lucemburská hlava rezatošedivá. Plná starostí o Uherské království.

- Chce přijet poslední?

- Jak jinak!?

- Aby sklízel hold všech?

Pan z Pirkštejna se zastavil a zvedl prst. Byla světlá noc. Takže na něj bylo vidět. Udiveně si prohlížel špičku toho svého prstu. Něco se mu na ní nezdálo. Olízl ji. Pokrčil rameny, téhle věci zřejmě na kloub nepřišel. Jiné však asi ano, neboť řekl: - Abychom měli čas na obědy a večeře. Aby načaté spory zrály. A padaly mu do dlaní jak měkké hrušky. Anebo jako ochotné dívky padávají na záda.

Doba se změnila. A já jsem jiný. Mám tolik moci jako on tenkrát? Měl ji opravdu? Měl. A věděl to. Země zesláblá válkou a spory mezi stranami. Těkající od kněžských úst k jiným kněžským ústům. Zpitomělá řečmi, vírou, krutostmi, špínou polních ležení a smradem spálených mrtvol. Zmatené a neklidné lůno. Čekal by ještě trpělivěji. Ale byl stár. Cítil v zádech konec svého světského bytí. Jinak by ještě dál nechával zrát zemi k větší zkáze, koncil k větší bezmocnosti, papeže k povolnosti. Teď, zdá se mi, není tolik času. Výhoda, jíž se těšil, mně, soudím, není dána. Anebo je a nevím to? Ne. Není. Změnila se doba. Čas plyne stejně, země se vzmáhá jinak. Věci rozporné nevedou a nepovedou ke krutým řežím na polích, jež denně míjím. Cosi se děje na východě, kde padl Cařihrad. A odtud úžinami Dunaje se blíží osud zemí. Nerozumíme těm, co nás nazývají nevěřícími, mě, Rokycanu, papeže, všechny. A oni nerozumějí nám. je to zbytečné. Meč kříží meč a šlehne jiskra. Hvězda požáru.

Pan Hynce Ptáček z Pirkštejna zabušil na vrata. Vykřikl na stráž a pak se tiše smál.

- Čemu se směješ, pane? zeptal jsem se mátožným jazykem.

- Tíži vlastních nohou a lehkosti své hlavy. Světlu a tmě. Směju se Albrechtovi. Sám sobě. Kostkovi z Postupic, neboť ho zítra zase vyvedou z kostela jako v Řezně. Štěstí, že neprší. Prach ze šatů vyklepe. Takže vlastně čemu se směju, když k nejveselejšímu vlastně nedojde?

Vyspával jsem až do oběda onoho třetího (či čtvrtého) dne před koncem června. Trochu se ve mně matou ony dny. Nemám přesné vědomí posloupnosti dějů. Nevím už dost dobře, jak šel den za dnem do příjezdu císaře. Něco si však pamatuju ve správném pořadí. Vím, že vylíčené bylo naším prvním brněnským setkáním. A vím, že druhé bylo kněžské. Kdy pan volený zemský správce Aleš Vřešťovský z Riesenburka pozval na společný oběd všechny kněze strany podobojí. Tedy Rokycanu, staré mistry Křišťana z Prachatic, Prokopa z Plzně, potom Petra Payna, Bedřicha ze Strážnice, Mikuláše Biskupce a Václava Korandu.

Mám svým způsobem rád ty, kteří se vyznačují rozkošně tupou přímočarostí, je to odzbrojující a dojemné, jestliže se někdo domnívá, že může - pro svůj vlastní zisk, či z přátelské dobroty srdce - smířit strany od sebe se zřetelně odklánějící a přitom ani jedné, ani druhé nemít co nabídnout. Anebo nechtít. Anebo si myslet, že to všechno zmůže silou vlastní výmluvnosti. A úplně už je směšné, když jeho vlastní výmluvnost je pouze výsledkem úvah o sobě samém. Pan Vřešťovský mohl nabídnout pouze oběd a ještě musel dobře počítat, aby mu stačilo na mnohé zbývající hostiny, aby bez dluhů odjížděl z Brna. Mnozí mazání z říšských měst samozřejmě poslali do Brna své pověřence ochotné půjčovat a brát zástavy. Myslím, že při jednání s panem zemským správcem by ti lidé byli přeopatrní.

Pan z Riesenburka mohl nabídnout kněžím - kromě přiměřeného oběda - pouze pár tlachavých vět. - Boží pravda, slovo boží nám všem leží na srdci. Chceme ho vyznávat Nejen my páni. Císař je tomu všemu velmi příznivě nakloněn. Avšak kdyby aspoň bylo jednoty mezi vámi.

- Je určité jednoty, pane z Riesenburka, pravil Jan z Rokycan. - Není mezi námi sporů ve věcech hlavních.

Mistr Křišťan z Prachatic, který přinutil své staré tělo, aby putovalo dalekou cestou vstříc císaři, stařec s vykotlanými zuby, mezi nimiž mu občas zasvištěl vzduch jak v píšťale, se chápavě usmál koutkem rtů. Podobalo se to spíš moudrému úšklebku. Spíš úšklebku starce nad mnohoznačnou pošetilostí světa, než úsměvu. - Mohl bych závidět, řekl mistr Křišťan, vzpomínám-li si dobře na jeho slova, mohl bych závidět učenému mistru Janovi jeho mládí, statečnost a jasnost mysli i řeči. Lituju, že můj žák, můj dobrý a chytrý žák, vyniká spíš v obratnostech tvorby kluzkých souvětí. Své schopnosti - o kterých jsem nikdy nepochyboval - proměňuje ne ve zlato, jímž je zkoumání božích slov a výklad Písma a jeho tlumočení věřícím, ale v chumáč koudele, jaký by se nelíbil na přeslenu žádné přadleně. Neboť je neuspořádaný a podobá se hrsti sena. Považuju za horší, že mistr Jan z Rokycan není neschopen uhladit, sčesat vlákna myšlenek, ale přímo touží pohazovat takovými chumáči. Dělat z nich míče hry. Skoro věřím - možná, že to je pouze moje stařecká shovívavost, že cíl a smysl té hry mistra vysokého učení nedůstojný, není jeho touha po světské moci. Proto bych se spánembohem přikláněl k tomu, aby byl arcibiskupem. Líp on, než nějaký legát koncilu, ať už falešný nebo pravý. V tom bych se s mnohými shodl V onom mistrově chuchvalci, jejž posbíral po svých cestách biblí a světem, v tom se ani vyznat nechci.

- Domníváš se, mistře Křišťane, ozval se Petr Payne, že svaté učení Viclifovo a mistra Jana z Husi je takovým chuchvalcem? Je to urážlivé, mistře.

Křišťan z Prachatic k němu pohlédl stařecky uslzenýma očima. - Petře Angličane, Petře! Slezly ti vlasy a ztuhly údy. Jako mně. Ale není to tak dávno, Petře Angličane, kdy jsi k nám přišel na univerzitu, kdy jsi byl mladý a vtipný a zapálený. Zůstal jsi zapálený. Nezmoudřel jsi. Netvrdím, že já jsem zmoudřel. Spíš zdětinštěl stářím. Jedno však je jisto, Petře Angličane. - A mistr úkosem pohlédl na nás, totiž na mě a na pana Hynce Ptáčka. - Světské panování kněžím nepříslušelo nikdy. Jejich moc není zde na zemi. Je v prostřednictví mezi tímto světem a bohem a nebem. A konec konců i peklem. Zde na zemi se nebudeme starat o moc, Petře Angličane, ale o duše. Světská moc je špína na našich dlaních.

Václav Koranda vyskočil: - Světská moc musí sloužit pravdě boží! A tam, kde jí věrně sloužila, pravda boží slavně zvítězila a Bůh dá, že i bude vítězit. Povinností světské moci našich vzácných bratří měšťanů, pánů, rytířů je: stát s mečem hotovým k obraně Boha a jeho pravdy!

Starý mistr vzdychl: - Křičíš, kněže Václave, trochu ochraptěle, už jsi mnoho v životě vykřičel. Také tebe znám. A ty znáš mě. Kněže Václave, zaslepila tě - a nejen tebe, mnohé další z vás, - ta obrovská síla, co se vzpínala po vašich slovech v zástupech. Ale s mečem! S touhou v srdci: ne po Bohu a jeho pravdě - tu je možno vyznávat v kleku, se sepjatýma rukama - ale šílená touha, po možnosti spasení sebe samých. Rouhavá touha. A mistr Křišťan se tiše rozesmál. Podobalo se to spíš pláči: - A nejen o spásu duše tu šlo. Že, pane z Pirkštejna?

- O boží pravdu, mistře, řekl můj bývalý poručník a mistr Křišťan se dál kýval smíchem a pohyboval seschlou hlavou.

- Já bych rád, pravil rozvážně pan Aleš z Riesenburka, aby bylo mezi vámi více upřímné jednoty. (On nežvanil tak jako můj pan Ptáček, ten přelétavý, kulatý sirotčí hejtman, ten Ptáček, on to myslel pan Aleš opravdu vážně!) - My, páni a zemané pod obojí, jsme jí dosáhli. Téměř dosáhli. Až na nepodstatné věci.

- A ty máme srovnávat my, ne? zeptal se Václav Koranda a sám odpověděl: - Pane Alši, já snad mám přesvědčit pana Kostku, aby nechodil do kostela? Když pan Menhart tam chodí. Mám já, nebo my zde máme pana Ptáčka utvrzovat v tom, že...

- Ve všem, zvedl dlaně ke knězi můj bývalý poručník, mě můžete utvrzovat. Tak, jak jste to učili ve svaté víře, mistři a kněží. A já budu za vámi pevně stát!

A oni dál se přeli mezi sebou. Jedli přitom a popíjeli. Bezzubý Prokop z Plzně žmoulal širokými ústy nekonečná sousta. Jen Křišťan z Prachatic už mlčel. Ruce složil na pokleslém břiše a díval se kamsi ke stropu. Snad tam hledal své hvězdy, mistr matematik. Pan Ptáček se ke mně naklonil a zašeptal: - Vlastně je to dobré.

- A co? zeptal jsem se.

- Jejich neústupnost a spor. Vlastně to vyhovuje i císaři. Neboť spor svatých otců v Basileji není láskou jeho srdce.

- My ano?

- Království. A to jsme my především. Co uhádají oni, uhádají i pro nás, můj milý pane z Poděbrad. Dalo to práci jednotit zemi, usmál se pan Ptáček na víno do kalicha. - Nebylo to levné. Pro nás. A nebude. Pro sbor. A Jeho Milost.

K těm slovům mého bývalého poručníka mi nezbývá než dodat, že to není levné ani nyní pro mě. Peníze sesychají do bezcenných plíšků. Z boje o pravdu boží pochází bída zpustošené země. Ale také, a to především, moje moc. Neboť nebýt vztyčených mečů a pochodní vrhaných na střechy klášterů, nebyl bych se stal králem. Tedy plaťme, tedy plaťte. Za dobro království. Pro jeho rozkvět. Snad na to stačíme. Můj lid a já. Abych v bázni boží utvrdil sebe na trůně tak draze nabytém.

Poslední den měsíce června se vrátil Tomáš Ručka. Smýval prach a pot v kádi na dvoře. Cákal a blaženě prskal. Stáli jsme s Markétou na pavlači a pozorovali ho. Měl, ten bývalý bakalář, tělo snědé a štíhlé, chlupatou hruď, pod napjatou mladou kůží se mu v jakési zvláštní hravosti napínaly svaly. Má kůže zůstala bílou. Je podložená tukem, takže svaly jsou nezřetelné. Ale protože jsem nikdy nezahořel po ženě, protože mě nenapadlo, abych se některé líbil vzezřením, mužnou silou nebo výmluvností a vtipem - spíš jsem, maje v srdci trochu výsměchu, pozoroval, jak jiní se před ženami předvádějí a dobývají je, dělajíce ze sebe pošetilé šašky - tento nedostatek mi nevadil. Ztěžkl jsem přemýšlením o moci. Jsem těžký král, takový, co pod vahou přetěžké koruny nesmí zakolísat. Stane-li se to... stářím, či jinou nemohoucností, přijde konec. Života? Snad. Kralování jistě.

Markéta se smála. - Pane purkrabí, zprávy z vašich cest jsou netrpělivě očekávány! A ty si hraješ jak dítě!

Vztyčil se v kádi až po obnažené břicho. Roztáhl ruce vzhůru - a kupodivu pahýl jeho levé ruky nezdál se být odpudlivý, jako ostatně u Ručky nikdy ne - zasvítil zuby v opálené tváři /jeho oči byly té chvíle světlé a modré a zářily/: - Ta zvěst je jediná, má paní, věz! Přijede tvůj císař. Blíží se k městu ve slavném průvodu. Chystej si šaty a sklopené cudné oči. Chystej takovou tvář, aby Jeho Milost v ní nalezla stejné zalíbení, jaké nalézá ve skvělých pánech a statečných bojovnících!

- Žvaníš, pane purkrabí. Jeho Milost nalézá více světla a zalíbení právě v hladkých lících a v očích, jež sklopeny ukazují k místům pro Jeho Milost nejzajímavějším! Ti skvělí páni z Pirkštejna a jiní přicházejí až potom, pane purkrabí!

- Panno! Cožpak ti nevadí, že jeden z pánů země stojí vedle tebe. A druhý tě bezpochyby slyší.

- A tobě nevadí cachtat se nestoudně před ženou, vzdělaný a učený pane?

Myslím, že jsem se tenkrát skoro zasmál. Určitě cítím, jak jsem byl veselý. Jako oni dva. Až jsem se zalekl té náhlé lehkosti nitra. Pochybuju, že jsem se smál nahlas. Jisto je, že můj radostný vnitřní pocit byl jedinečný, výjimečný a mohl přivodit smích. Čas od času považuju za nezbytné se hlasitě chechtat něčemu, co jiní kolem nebo vypravěč považují za vtipné; příběhům a dějům, které ostatním připadají nadmíru zábavné. Chechtám se rovněž. Ale v mé duši, v srdci se neozve nic, nikdy /nebo snad téměř nikdy/, co by u mne vyvolalo onen pocit, který byl zřetelný, jasný, jiskřivý toho teplého odpoledne v Brně, kdy slunce, co se začalo naklánět k západu, prodloužilo stíny. A světlo bylo ostré mimo stín. V Ručkovi i v Markétě plálo tolik jasu, že se přelil i do mě. Není tomu tak dlouho, co mě navštívili tito dva vznešení a bohatí Vratislavští. Vzdělaný a moudrý měšťan se svou paní. Bylo to v Poděbradech, cestovali do Prahy, zastavili se u mně, dívali jsme se na řeku, trochu jsme klábosili, trochu vzpomínali i na Brno. Byl jsem to já, jemuž teplý den, vůně řeky a světlo v listí stromů a ve stínech nad hladinou připomněly ono brněnské odpoledne před příjezdem císaře.

- Nějak jsem na to zapomněla, Milosti, řekla Markéta. - Možná stářím. - Ty? Stářím? Nezhloupneš nikdy. - Pak tedy proto, že věc se mi zdála všední. Tomáš Ručka se usmál: - A tobě ne, Milosti. Pamatujeme především to, co zanechalo nějakou stopu v našem srdci. Jaká to byla stopa, Milosti? Mlčel jsem. Ale Markéta řekla: - Stopa radosti. Jediná, Milosti? V celém životě? A odpověděla sama s povzdechem, snad nad marností změnit to dané, co je v lidech od narození až k smrti: - Bojím se, Jiříku, že jedna z mála... Věděla o mně všechno, ta bývalá krásná jeptiška a dosud pěkná vznešená paní.

Nuže tedy: příštího dne otevřelo město své brány. Vstříc dlouhé měsíce očekávanému hostu. Divím se, že legáti svatého koncilu neměli váčky pod očima. Že se drželi na nohou. Že je nesklátilo pět měsíců, které strávili v Brně, aby se konečně dožili této vzácné chvíle. Vyjeli jsme před brány všichni. Do zad nám svítilo slunce, horké slunce okraje léta, zněly nám tam zvony ze všech věží města, snad ještě nějaké další zvony, které nebyly na věžích. Zástup radostně zpíval. Koně byli neklidní, švihali ocasy a potřásali hlavami před hejny much, které jim létaly do očí. Bubny a bubínky duněly. Pištci foukali, až se jim rosila čela, trubky se leskly a trubači rudli námahou. Vraní koně vozu Jeho Milosti císaře římského a českého a uherského krále byli našedlí prachem cesty. Ale povoz se zlatě leskl a modré záclony se vesele vlnily. Jel císař ve svých lucemburských barvách. Tam, kde se setkal průvod vítajících, nad nimiž se vlnily prapory v barvách českých a moravských pánů a korouhev vévody Albrechta, s uherskými jezdci Jeho Milosti, se oba proudy zastavily, kníratý mladý velmož, jedoucí před císařským vozem, mávl rukou, vykřikl cosi. Kumáni se rozestoupili, utvořili ulici širokou až do polí po okraji cesty, nechávajíce místo pro ono velké setkání krále se svými pány. A vlastně opět krále se svou zemí. Poprvé po letech setkání krále se zemí nenaježenou k útoku, poprvé nemusel být připraven utíkat.

Sesedli jsme s koní a pokročili dopředu. Hned pár kroků za mnou a panem Ptáčkem stál sbor mnichů, kteří řvali radostnou píseň, až nám zaléhaly uši. A do toho zvony. A jakýsi křik zezadu. Jásání šťastných v radostném očekávání svého krále.

Podobně vstupoval císař po několika měsících do hlavního a největšího města svého království. Já takhle nikdy. Snad o to nestojím.

Snad bych stál, maje opravdu boží posvěcení královského rodu a krve. Moje žezlo a moc je však mým dílem. Vládnu. Sběh lidu a fanfáry ohlušují a rozptylují. Málo upřímnosti v té úvaze? Ach ne. Čas kouzelných barev je odleskem. A je méně pištců, bubeníků a trubačů.

- Kdo je ten chlap? zeptal jsem se pana z Pirkštejna.

- Který?

- Co pomáhá císaři.

Křičel jsem ve všeobecném hluku a jásotu a troubení a zvonění a mnišských a kněžských ječivých hlasů do ucha svému bývalému poručníkovi. - Kumán nad Kumány. Věrný a oblíbený velmož. Michal Országh.

Císař šátravě vystoupil z vozu. Vystrčil rusošedou bradu dopředu a mhouřil oči. Musel se na nás dívat proti slunci. Což byla jen zdánlivá nevýhoda. Neboť on byl, v bílém a zlatém, ozářen jako posel nebes a velikosti říše. Přešlápl a rozhlédl se.

Zástup padl na kolena.

Pustil Országhovu ruku, šel, aby objal svého zetě, vévodu Albrechta. Ale nedíval se na něho. Jeho oči pod přivřenými, stářím ztěžklými víčky, zapadlé hluboko v obličeji, těkaly kolem na skloněné hlavy pánů, legátů, kněží, na barvy korouhví a praporců. Drobnými kroky přešel k legátům. Biskup Filibert mu žehnal. Císař roztržitě sklonil hlavu a mírně poklesl v kolenou na znamení úcty k Bohu, jenž se nad ním skláněl prostřednictvím francouzského biskupa. Koutkem úst se usmál na Palomara. - Tak ses přece dočkal, auditore, řekl polohlasně latinsky. - Bůh s vámi, páni legáti.

Kývl hlavou k Rožmberkovi, přistoupil k Václavovi z Kravař, vzal ho za ramena a zvedl ze země. Objal ho. - Můj milý, věrný, pane Václave. Bůh nás obdařil milostí, že jsme se ještě mohli setkat. Velká milost při našem věku.

Dotkl se očima Menharta z Hradce. Kývl lehce na rytíře a zemany kolem dlouhého Kostky z Postupic, jenž klečel jako nalomená tyč.

Zastavil se na okamžik před námi, totiž před panem z Pirkštejna a mnou. Vzdychl, pokrčil rameny. - V Řezně, poznamenal tiše česky, to bylo horší, mí věrní páni. Porod bývá obtížný.

- Skončil, Milosti? šeptl nehlasně pan z Pirkštejna. - Probíhá, dodal.

Císař se dotkl mého ramene. - Souhlasíš, můj pane z Kunštátu a Poděbrad? Můj nový věrný pane?

Zvedl jsem oči. Stařec ve svitu slunce zářil opravdu císařsky a římsky. - Slýchám, Milosti, řekl jsem, že i šťastné porody končívají náhlou smrtí dítěte nebo horečnatým úmrtím matek.

Císař mírně zavrtěl hlavou. Jaksi udiveně a dobrácky. Trochu se ke mně naklonil: - Drzosti, šeptnul, a mazanosti j§ v tobě nad starce.

Široce se usmál. A důstojně královsky, mě vyznamenávaje, blahosklonně položil svou suchou ruku na moje rameno. A náhle mě štípl, až mi slzy vstoupily do očí. Usmíval jsem se. Blaženě jsem se usmíval, drže rty u sebe, abych nesykl bolestí. Neboť sílu v drobných šlachách a svalech ten stařec měl. Měl v rukách ještě sílu.

Potom přistoupil k černému hejnu kněží podobojí. S širokým úsměvem zažloutlých zubů se srdečně objal se starým mistrem Křišťanem z Prachatic. Promluvili navzájem dosti slov latinsky, asi o Praze, pak hovořil s mistrem Prokopem z Plzně a pak s některými dalšími. Měl úsměv i pro Mikuláše Biskupce a Václava Korandu.

Pohlédl jsem na legáty.

Byli bledí.

Biskup Filibert tiše pohyboval rty, patrně v usilovné modlitbě za spásu duše Jeho Milosti. Auditor Palomar tiskl zbožně sepjaté pěsti na prsou, až mu bělely klouby.

Michal Országh, který šel císaři v patách, aby ho ochraňoval, aby byl jeho stínem, stál strnule. Jeho oči zůstávaly bezvýrazné. Tak hledívají velitelé hradních stráží. Byl konec konců vojákem a velitelem.

Před lesknoucím se císařským vozem stáli dva muži, černě oblečení. Sluhové drželi uzdy jejich koní. Dvě černé vrány v poli pestrých květů císařova dvora. Arnošt z Vlašimi. Kašpar Šlik.

Císař vrátil brněnským měšťanům klíč od města.

Přistoupil k vozu a otočil se. - Povstaňte, moji milí. Jsme nevýslovně šťastni, naši opatrní páni, pane vévodo, kněže biskupe, páni rytíři, zemané, mistři, moji milí služebníci boží, drazí legáti svatého koncilu, naši měšťané Brna, že jsme konečně mezi vámi.

A otočil se zády k jásotu a křiku a k mávání a zvonění a k bubnům, píšťalám, k lesknoucím se trubkám znějícím břeskně, až uši zaléhaly, otočil se k nám zády, aby nastoupil do vozu, projel pomalu za napolo zataženými záclonami mezi námi a ostatními, co ho přišli uvítat, dál do města Brna.

Jeho průvod byl dlouhý.

Nasedli jsme na koně. Mnozí se přitlačili k jeho kočáru, aby šli císaři v patách.

My splynuli s průvodem a dvorem. S proudem vozů, jedoucích za vozem císaře. V jednom z nich jela císařovna Barbora. Ještě ne česká královna, ale už císařovna.

Bylo to veselé hemžení, jak se všechno hrnulo za modrozlatým vozem k bráně města. Jako by vůz byl hvězdou a to všechno za ním její zářící a vlající vlečkou.

Jakýsi kůň se přitlačil na mého a kdosi se dotkl mé paže.

Byl to Hans, rytíř z Hasenbachu.

Seděl jsem tak, jako nyní. Přes své mládí těžce, s roztaženýma nohama. Dlaně na kolenou. Dveře přede mnou, na pavlač, byly otevřeny. Ve světnici byla tma. Venku noc. Zábradlím pavlače, jehož tmou zčernalé plaňky připomínaly nedokončenou mříž, jsem viděl na ztichlý kurník a hromadu hnoje před ním. Ze stáje bylo slyšet pohyby koní a jejich dech. Co chvíli tiché chrápání pacholka, co u nich spal. Nad zábradlím zářilo nebe hvězdami. Díl nebe. Hraničeného stříškou nad pavlačí, ostěním dveří a tyčí zábradlí. Avšak svou hvězdu jsem viděl, neboť dům byl náhodou postaven tak, že tento otvor směřoval k ní. Hvězda byla, jako obyčejně, narudlá. Chvěla se. Někdy byla trochu zastřená. Občas mi napadne, proč se vlastně domnívám, že tato narudlá hvězda patří mně. Proč zrovna ona, proč ne ta vedle ní nebo ona kousek výš zářivě modravá. Ano, jsou věci modravé a jiné, které mají barvu kovu. Věci jemných jarních zelení, věci, jež mají svěží hnědou barvu padajícího listí. Ne toho, co už zetlívá na zemi, šedivě mrtvolnou. Jsou věci modravé, a životy a touhy, a věci barvy srdce a rozevřené rány. V mihotání je nejistota počátků a zdarů díla. Ve světle jistota bytí. A v té barvě, jež se podobá slině, kterou vykašlal na smrt nemocný, v té barvě hlenu z plic je jistota zmaru. Člověka? Ne. To je přirozené. Díla? Není uzavřeného díla v panování. To je průběh, plynutí; každé dovršení je jen zdánlivé. Co tedy? Jistota závěru doby, z jejíchž plic jsem byl vyvržen. Kruté? Bezbožné? Vždyť jsem byl snad vyvržen Bohem. Nebo vyvolen; jsem nástroj jeho prozřetelnosti, jak by pěkně řekl můj arcibiskup Jan z Rokycan. Můj mistr nad mistry. Úvaha je snad pochmurná. Její záměr posměšný. Ale protože je zrcadlením stavu mé duše, nezbývá mi, při mé lásce k pravdě, než z ní uhníst myšlenku a tu nechat chvíli těkat, kolem, ovzduším, a vracet se a znovu odplynout, až ji, zpřesněnou a provátou čímsi nepostřehnutelným, konečně mohu vyslovit. A ve vlnění vzduchu nechat zaniknout v nehlasnu. V tom mocném a neslyšném chaosu slov, co byla od stvoření světa vyslovena. Jsou tu a jejich zmatení narůstá. Rozvlní někdy nebesa, či moře? Zachvějí horami?

Možná, že právě tento chaos chvěje v bezvětří listy bříz.

Ostatní už spali. Jen já seděl na lavici u svého lože, opíraje se dílem o zeď, dílem o svá kolena. A hleděl jsem na ten výsek nebe s mou hvězdou. Nemohl jsem ještě spát. To se mi stává za teplých nocí. Snad si tím prodlužuju příjemný pocit z léta, který mě doprovází od dětství. To byl jeden důvod. Druhý pak byla skutečnost, že jsem zatoužil být sám. Mám rád večerní a noční samotu. Znám zvuky tichých nocí na hradech, ve městech, v táborech, v nouzových leženích mezi poli, kdy jsem často usínal, když obloha začínala blednout a tráva se leskla rosou v prvním denním svitu. Samota je přítelkyní úvah. Jejich podněcovatelkou. Noční čas se zdá bezbřehý, samota v něm volná, myšlenky zdánlivě neohraničené. Pro tolik lidí v zemi jsem dobrým králem a kněží se za mě modlí. Ti, co mě znají, mívají strach. Bojí se prý mé lstivosti. Ale té není. Je to jen moudrost požehnaná noční úvahou a rozprávkou se sebou samým. S Bohem. S ďáblem? Ach, nikdy se mi nezjevil tak, abych pocítil jeho zápach. Ale možná - což by zajisté řekl můj arcibiskup - je ďábel velice lstivý a nepáchne vždy.

Císař šel nedlouho po svém příjezdu spát. Chodil časně, byl unaven, nikoho kromě vévody Albrechta k sobě nepustil.

Rytíř Hans obstaral své povinnosti velitele stráže Její Milosti (to povýšení bylo zřetelné, měl nový meč a dýku) a pak přišel k nám. Té chvíle, kdy nám začal poplácávat po zádech, té, kdy shodil skvělý opasek a odložil jej, té chvíle, kdy konečně sundal skvělé, ale příliš těsné škorně a lačně uchopil pohár s vínem, byl opět naším starým přítelem, potulným rytířem, povídavým dobrodruhem a svým způsobem veselým kumpánem, jenž má chvíle zádumčivosti. Snad tehda, kdy vzpomene na své hříchy.

- Mí milí páni, řekl spokojeně. - To já jsem šťasten.

- Jsme rádi, rytíři, pravil pan Hynce Ptáček pozoruje Tomáše Ručku, který Hansovi doléval, - jsme rádi a šťastni: my, že tě vidíme, proč ty?

- Totéž, pane z Pirkštejna, odpověděl pan z Hasenbachu srdečně a vážně. - Dále pak ještě pro jednu věc: Jedeme do Čech a co já pamatuju, poprvé ne do války.

- Jak tohle můžeš vědět, pane z Hasenbachu?

Zarazil se. - Ale... Rozesmál se: - Ale to příliš moc žertuješ, pane z Pirkštejna; řekni, Markéto: mám pravdu? Poprvé ne do války!

- Máš, rytíři!

Uklonil se dvorně Markétě a důvěrně nám sdělil: - Říká se, že Jeho Milost se s vámi za každou cenu dohodne. Dokonce se říká, - na chvíli se tajemně odmlčel - i za cenu, že by měl rozehnat svaté shromáždění svatých otců církve v městě Basileji.

- Ale svati otcové jsou přísní, pane rytíři.

- A auditor Palomar obzvláště chytrý.

Hans z Hasenbachu si prohlížel vařenou slepici, po krátké úvaze oddloubl obratně křídlo s kusem bílých prsíček. Namočil to do omáčky, ochutnal, přimhouřil spokojeně oči a mlčel jako člověk, který ví mnoho. A má mimořádné množství znamenitých a zaručených zpráv.

Tomáš Ručka do něho strčil loktem: - A Její Milost? Dvořané?

Rytíř Hans vzdychl a pokrčil rameny. - Je mladá, řekl stručně a opatrně. - Žije si trochu stranou. Ztlumil hlas: - Jeho Milost ji nechává stranou. Já si myslím, že starý muž, příliš starý muž, musí důvěřovat mladé a krásné ženě. Že? Takže nevím, dodal zamyšleně, jestli ji Országh hlídá podle císařova přání, anebo, anebo... prostě Její Milost je krásná žena.

- Neodvážil by se, řekl Ručka. - Jeho Milost má svého prvního Kumána velice ráda.

- Do duší nevidím. To ne, pravil, ale nikoliv pochmurně, velitel vojenského doprovodu císařovny. - Ale s tím Országhem... No nic, pan hrabě Celský se jí drží také skoro pořád, ale to je bratranec. Tak se to nějak řekne, ne?

- Bratranec, souhlasil pan z Pirkštejna.

A potom klábosili o Řeznu, o Turcích, Budíně, Trnavě a dalších místech, kterých se dotkla noha pana urozeného rytíře nebo neurozeného bakaláře Ručky.

- Kdo to řekne panu Oldřichovi z Rožmberka? zeptal jsem se polohlasně svého bývalého poručníka. A protože se na mě udiveně podíval, dodal jsem: - O Její Milosti a jejím možném sňatku.

Pan z Pirkštejna rozšířil své modré oči lemované temným okružím. - Pane z Poděbrad! Panebože! Až mrazí v zádech, zašeptal. A po chvíli dodal: - Kdo jiný, než právě pan hrabě bratranec.

- Copak? zajímal se rytíř Hans Wolf.

- Rádi bychom se někdy setkali s panem hrabětem Celským. S panem Oldřichem bratrancem.

- To vám zařídí kdekdo, pravil rytíř z Hasenbachu jako člověk, který je u dvora léta a zná ho. - Ostatně se říká, že Její Milost hlídá.

- Před čím?

- Před ledačíms, než císař umře.

Nuže, pak se znova klábosilo, vyprávěly se příběhy poučné i směšné a mně se zachtělo samoty. Vytratil jsem se.

Uvažoval jsem o proměnách říše. O narození králů, jejich zásnubách a změnách, k nimž těmito věcmi dochází.

Města mají hradby. Království neohradíš. Avšak moje snaha obklopit je hradbami závazků a smluv a vlastních dalších zemí, musí být nezměrná.

Toto však zajisté nebyla úvaha té noci.

Té noci, jak už bylo řečeno, jsem přemýšlel o velké hvězdě, mihotavé a červené.

A špatně jsem usínal. Což není u mě neobvyklé. Zvláštní bylo, že jsem se probudil nezvykle časně, ještě před rozedněním.

Věděl jsem, že nemá smysl přivolávat spánek, jehož potřebu jsem necítil. Bylo by neupřímné nepřiznat, že jsem byl příliš vzrušený. Možná i nedočkavý. Poprvé jsem měl být přítomen jednání s císařem jako jeden z pánů. Avšak soudím, že je rovněž nezbytné poznamenat cosi o skutečnosti, že mé vzrušení postrádalo radosti. Netěšil jsem se. Byl jsem přeplněn úvahami o možnostech, které už nastaly a které nastat mohou. Dnes samozřejmě vím, že to bylo zbytečné. Lépe čekat a poslouchat. Klást zbytečné otázky, neslyšet zbytečné odpovědi, ale přemýšlet o řečeném až na místě a buď jednání připravit, strany a věci tak, že jsou jakoby vedeny na předivu barevných ohlávek, anebo všechno odložit, uvážit způsob osedlání, osedlat a pak teprve jednat. Nebezpečí opaku je zřejmé. Chyba, krok stranou, bezděčný, v okamžiku jednání snad vhodný, ale v rychlé úvaze bez postřehu důsledků, to všechno může vést k zvrtnutí úspěchu, jehož následky bývají nedozírné. Zůstává ovšem vážná úvaha, zda promyšlené, cílevědomé, připravené jednání, které z hlediska připravovatele úspěšně skončí, nebylo pochybené už v samém počátku. Jestli totiž cíl nebyl špatně zvolen. Což je ovšem, soudím, neřešitelné. Je to v rukou božích, jak by řekl Rokycana. Souhlasím. Ale také v nedokonalosti našich rukou, v nezralosti našich úvah, v krátkozrakosti pokud jde o budoucnost, a v množství sil, jež na rozhodnutí působí nejen nyní, ale budou působit dál, už bez toho, aby byly do počátečních úvah, předpokladů, zahrnuty. Patrně jsou lidé nadaní mimořádnou jasnozřivostí. Kdosi mi vyprávěl, snad Tomáš Ručka, o Karlu IV. jako o člověku zvláště nadaném, obratném připravovateli a dovršiteli. Ani on nedohlédl konců. Co mám nyní, je ubohé. Ne spojenectví papeže, ale jeho nepřátelství. Ne císařská koruna a možnost soustřeďovat bohatství z celé říše. Ne přátelství církve proti pánům, ale zcela naopak a tak zmateně, že jen úvaha, rozbor toho stavu a oněch vztahů, by znamenaly hodiny a dny přemýšlení, disputací sám se sebou a další hodiny a dny rozvíjení myšlenek. Avšak o tom jsem vlastně nyní mluvit nechtěl. Nicméně však zmínka o této věci mi dovolí přejít k vyjádření jiné skutečnosti. Že totiž Jeho Milost císař římský Zikmund - ostatně stejně jako můj bývalý poručník, pan Hynce Ptáček z Pirkštejna - se vylíčenými cestami složitých příprav jednání neubírali. Rozhodnout se náhle podle toku času a nápadu má zajisté své výhody v tom, že vnáší do plynoucích dějů vzruch činů. Ať už výsledky jsou kladné či záporné (což je samozřejmě odvislé od mnoha dalších okolností, jejichž zdárné řešení náhlým činem závisí především na schopnostech, síle a obratnosti ducha), někdy spád dějů urychlují, někdy však je to jen zdánlivé - toto zrychlení, myslím - a je nezbytné začínat opět odjinud a jinak. Nepřesné určení cesty k cíli ve věcech panování bývá nejen drahé, ale také to může být i konec konců smrtelné. Pro císaře nebylo, zemřel dřív, než jeho dílo, připravené Řeznem, Brnem a Jihlavou a potom hlavně Prahou, mohlo uzrát. A pro pana z Pirkštejna...? budiž jeho duše spasena. Mého milovaného poručníka. Je známo, že jsem léta chystal znovudobytí Prahy. Toužím časem po tomto: obrátit se na groši a vykročit. Skočit do řeky a zachytit se plynoucího kmenu a věřit, že jeho plynutí, které se zdá ukazovat k protějšímu břehu, je nezměnitelné, nepřipustit myšlenku, že směr je pouze zdánlivě dobrý, nevychýlitelný jiným neviditelným proudem, ale také neuvažovat o jiných možnostech, například nepřipustit, že to, co se jeví jako břehy zarostlé nepřehledným křovím, není nic jiného, než skrytý ohyb řeky, z místa skoku neviditelná zátočina. Nicméně však je jisto, že způsoby jednání pana z Pirkštejna, císaře, mi zůstaly jakousi touhou, něčím, čeho bych rád dosáhl, co bych rád zkusil; nezdařilo se mi to, neměl jsem nikdy dostatek odhodlání a lehkosti. Proto bývá v mé duši často podivný smutek, zapřená touha, pocit neklidu a vědomí, snad se dá říct, jakési nedokonalosti. Jako by mi chybělo oko nebo prst. Což ovšem nikdo naštěstí neví. Proto je moje osamělost někdy výhodná, moje uzavřenost zbraní. Moje neschopnost přátelit se s kumpány, ať už jsou to kněží, mistři nebo páni či kdokoliv, hradbou. Mnohé je pro mě možná obtížnější. Ale výhody tohoto stavu, jak se mi zdá, převyšují.

Císař měl jednoduchý cíl. Dostat se co nejrychleji do království a zajistit je pro svůj rod dřív, než zemře.

Měl příležitost. Měl náklonnost panské jednoty. Neměl však ve svých rukou kněze z jedné ani z druhé strany. Koncil se mu vymykal, ostatně stejně jako papežovi. Byl netrpělivý. Neměl čas na přípravu legátů koncilu, a především koncilu samého.

Rozhodl se pro nejkratší cestu. Bylo to neuvěřitelné, ale toho červencového rána, kdy jsme se u něho všichni shromáždili, totiž legáti, kněží podobojí a poslové sněmu, dal první promluvit mistrovi Janu z Rokycan.

Biskup Filibert zbledl.

Nebylo hned zřetelné, jde-li o náhodu nebo urážku koncilu.

- Rád si tě poslechnu, mistře Jene, řekl císař. - Neboť jsi hlasem z našeho království, které nám přirostlo k srdci nad jiné. Prosím tě, mistře, o slova moudrá a shovívavá.

Farář od Matky boží před Týnem povstal. Nadechl. Uklonil se císaři. Pohledem pokorným a moudrým pohlédl na ostatní. Ne, nerozhlédl se. Zdálo se, že každému věnoval svůj dlouhý pohled. Tohle můj arcibiskup umí. Podívat se na shromáždění i na zástup takovým způsobem, aby každý byl přesvědčen o tom, že pohled kazatelův spočinul pouze na něm. V kázáních je mistr Jan mistrem nad mistry.

Chvíli pokorně a tiše stál, hledě na své ruce sepjaté na žaludku. Patrně se modlil. Aspoň se zdálo, že v tichu přeříkává krátkou modlitbu za sebe, přítomné, za město, za císaře a zdar díla.

Začal potichu citátem z bible. Jeho ústa se téměř neotvírala. A bylo ticho, že ani Oldřich z Rožmberka po císařově pravici nekomíhal chromou nohou.

Uvědomuju si, že prošlá léta, spory další a jiné, zastřely tehdejší svár téměř v zapomnění. Vrstvy let, stárnutí a umírání svědků znejasní ony věci ještě víc, nakonec až k jakémusi nezřetelnému povědomí, že tu byl jakýsi spor mezi kněžími podobojí a koncilem, mezi těmi, kdo chtěli polepšit církev, a mezi církví. Samozřejmě, že jsem dávno zapomněl podrobnosti ze všech Rokycanových kázání, a tedy i z onoho, jež bylo jeho zahajovací řečí na brněnském setkání s císařem. Jádro však zůstalo dosud živé. Teplé, tepající, dokonce horké. Že i já nyní je musím často přehazovat z dlaně na dlaň. Šlo o to, aby čtyři Pražské články platily v celém českém království a v moravském markrabství. (Už zde byly překážky - co s těmi, kteří se ke kalichu nehlásili, co ani nesouhlasili. Měly, totiž ony artikule, platit i pro ně.) Za druhé: aby koncil zakázal pomluvy Čechů, že jsou kacíři. (Proč by to svati otcové dělali a vyhlašovali! Když oni chtěli především omezit, co se rozlilo z Prahy a z Čech jinam, především do Polska, na míru co nejmenší.) A konečně: aby se koncil přičinil o nápravu mravů, zvyků a učení církve. (To bylo a zůstává dodnes snem blouznivců, neboť o to se kostnický koncil, jak slýchám, chtěl dokonce také pokusit dost upřímně. Aspoň mě o tom v soukromí ujišťoval onen protřelý Ital Eneas Silvius Piccolomini. V Basileji šlo, pokud mohu soudit, už především o moc koncilu jak k papeži, tak k císaři; o moc sboru nad papežem a také nad císařem. Otcové hleděli vysoko: nedohlédli. Ale tehda byli ve sporu, bez možnosti zpětného pohledu, jako útočící jízda, kterou jak známo je vlastně nemožné v trysku zastavit a vrátit, zvláště, došlo-li už ke střetnutí s nepřítelem.) Na kompaktáta byl sbor ochoten přistoupit s výhradami. Ale už ne na to všechno ostatní, co se dohadovalo v době od Svatohavelského sněmu do Chebu - rozhodčího místa -; totiž na dodatky, podrobnosti a vlastně úhrnem všecko, čím si chtěla strana podobojí - vlastně téměř celá, vyjímaje snad ty, k nimž patřili Menhart z Hradce, mistři Prokop z Plzně a Křišťan z Prachatic - zajistit nejen vydobyté, a pokračovat v šíření pravdy boží dál, aspoň do těch míst království a markrabství, kde dosud kalich nezakotvil, a ještě dál, za hranice.

- Drazí a milí v Kristu, říkal kromě jiného tenkrát Rokycana, přijali jsme vás, zástupce svatého koncilu, před lety v Praze s otevřenou náručí a srdci, jež se chvěla nadějí a láskou. Provázeli jsme vás, po vašich ujištěních a slibech, všemi obtížemi cest do města Basileje a hřála nás naděje. Z vaší dobré vůle, z vaší upřímné zbožnosti a touhy po hledání a posléze nalezení boží pravdy. Jsou-li takoví legáti koncilu, odvažovali jsme rozprávět sami v sobě a mezi sebou, tu koncil je stejný, ve zmnožení lepší. Posléze však, Milosti, i vy, páni legáti, se nám zazdálo cosi o tvrdosti srdcí. Vloudil se v nás had pochybnosti. Začali jsme uvažovat o upřímnosti, snaze a dobré vůli. Naše nejistota ve zdar načatého díla rostla. Zvláště v městě Řezně. Kde našim ubohým věřícím byly násilně odtrženy rty od osvěžujícího pramene božího slova. (Zde mínil mistr Jan vykoupání pana Kostky z Postupic v blátě před klášterem dominikánů.) A nyní, po několika dnech pobytu zde, kdy jsme se těšili na příchod tvé Milosti, pane králi, zůstává v nás hluboký žal. Ano. Hluboký žal. Koutky našich rtů poklesávají a kalí se nám oči. To, co se dělo v Řezně, opakuje se zde, ve tvé dědičné zemi, Milosti, v tomto městě markrabství moravského, neboť ani zde, ve tvém dědičném panství, Milosti, není dopřáno tvým věrným poddaným svobodně a podle chuti osvěžit duši boží milostí prostřednictvím Jeho slova. (Necelý týden před touto Rokycanovou řečí vyvedli pana Viléma Kostku z brněnského kostela svatého Petra.) Vzhlédni na náš smutek, Milosti, nebraň nám sloužit Bohu tak, jak káže jeho Písmo, a věz, že v nás nalezneš a máš, jak jistě víš, své dobré poddané, kteří, hluboce oddáni boží pravdě, budou ji zastávat a hájit až k smrti, jak už uměli dokázat.

Tak nějak a ještě obratněji, než já mohu ze vzpomínky tlumočit, hovořil můj nynější arcibiskup. Řeč byla dlouhá, předlouhá, císařova pozornost neochabující.

Díval se starý císař na Rokycanu s takovým porozuměním, jako kdyby opravdu pečlivě vnímal každé jeho slovo. Spánek pana Oldřicha z Rožmberka byl nelíčený. Pan Hynce Ptáček z Pirkštejna koukal po mouchách, dvě se mu podařilo na koleně chytit. Špulil rty a olizoval je. Měl zřejmě po včerejším večeru s Hansem Wolfem z Hasenbachu žízeň.

Mistr Křišťan z Prachatic chvílemi podřimoval. Prokop z Plzně hleděl na legáty koncilu s porozuměním.

Rytíři a měšťané hleděli pyšně a s důvěrou na svého faráře od Matky boží před Týnem.

- Nuže? zašeptal mi můj bývalý poručník.

- Bude spor, rvačka, mela. Zase.

- Stejně se Jeho Milost dožije Prahy.

- A tyhle hádky? Pro větší slávu božího slova?

- Ještě pro něco.

- Utrhni všechno, kam až dosáhneš výskokem?

- Mistr z Rokycan se musí zavděčit nám a především těm, tamhle těm, ukázal na Kostku a Velvara. - A Palomar s Filibertem koncilu. Zde bojují o svou moc. Jejich horlivost a neústupnost musí jít co nejdál. Pil bych.

- Vím, pane Ptáčku.

- Také si všeho všimneš, pane z Poděbrad.

Mistr Jan z Rokycan ukončil svou řeč krátkou modlitbou, přičemž dílem hleděl k Němu, to je ke stropu sálu, dílem na shromážděné, pozorně, opět na všechny a na každého zvlášť, jako kdyby chtěl mít jistotu, že jeho zbožnost není osamělá. Méně zbožným pak připomenout jejich povinnost.

- Amen, opakoval po něm císař a povstal. - Vidíme rádi, vážení zástupci svatého koncilu, že jste pozorně vyslechli řeč mistra Jana, a že toužíte po odpovědi. Jsme přesvědčeni, moji milí a opatrní páni, rytíři a páni měšťané z mého království, že i na vás, stejně jako na nás, myšlenky mistra Jana hluboce zapůsobily. Jsme však unaveni. A vy snad hladovi, páni legáti. Mohlo se stát, že v řeči, kterou jste vyslechli, byla místa, jež zasluhují hlubší úvahy. My o tom nepochybujeme. Proto vás prosíme, abyste přišli zase zítra ve stejnou hodinu sem.

A císař naklonil hlavu, aby shlédl na úklony nás všech. Biskup Filibert pozvedl ruce, chtěl něco říci, ale císař ho předešel:

- Nežehnej, kněže biskupe. Šetři vzácným požehnáním na chvíle smíru.

S námahou, ale rychle odešel na svých špatných nohách.

Legáti začali na Rokycanu něco pokřikovat. Já tomu nerozuměl, protože to bylo latinsky.

K Rokycanovi přistoupili Velvar s panem Kostkou, jako by ho chtěli chránit.

Mistr Křišťan zavrtěl hlavou, snad mu bylo hanba být na tomto světě. Opíraje se o ruku Menharta z Hradce odcházel. Stáří mívá asi chvíle, kdy svět a děje vidí vzdáleně, odtažitě a nehmatně. Mistr Křišťan odcházel, dívaje se raději do země. Asi nepřemýšlel vůbec o ničem.

Pan Hynce Ptáček se dotkl mé ruky a očima mi dal pokyn, abychom šli také. Pan z Pirkštejna kupodivu mlčel. Mlčel celou cestu domů, mlčel i při obědě a dokonce i po něm, kdy se po svém zvyku zul a svalil na nejbližší lavici.

- Jak jedl hrabě Celský, Tomáši?

- Jste pozváni na večeři k panu ze Šternberka.

- Já vím. Jaký je hrabě, synovec Její Milosti?

- Mladý, snaživý, parádivý. Miluje svou tetu.

- Ale?!

- Vzhlíží k ní.

Pan z Pirkštejna si třel kolenem chodidlo bosé nohy. - Budeme potřebovat Trčku. Toho chudého Trčku z rozpadlé tvrze.

- Je hloupý, řekl Tomáš Ručka. - Úplný pitomec.

- Pět vět si zapamatuje a list doručí. Pan z Pirkštejna se posadil. - Ale kde, probůh, je náš vzácný přítel z Hasenbachu. Kde je onen znamenitý rytíř, bojovník nad bojovníky, statečný a horlivý! Jak to, že tady není?

- Potkal jsem ho dopoledne. Říkal, že přijde, až se vrátíme od večeře.

- Těším se na něj. Našeho druha a přítele. Můj milý Tomáši...

- ...jeď pro Trčku, doplnil ho poděbradský purkrabí. - Ale co když nebude chtít? Ze strachu, nebo proto, že je prostě blbý. Nebo má starosti s úrodou. Nebo buduje příkop, či podsebití a musí dohlédnout na práci. Co když, pane z Pirkštejna, se nenadále roznemohl? Co když...

Uskočil a střevíc pana z Pirkštejna uhodil do zdi.

- Co když se prostě nedá utrhnout?

Pan z Pirkštejna se obrátil vážně ke mně: - Nejhorší, co může být, pane z Poděbrad, je žvanivý purkrabí.

Tomáš Ručka zestárl a nezměnil se. To je: pořád nikdy nevím, jaký vlastně je a co si myslí. Žvanivost je železný plát na jeho duši. Leskne se a odráží světlo v hravém mihotání. Bezpečně chrání nitro. Nikdo se nikdy nedoví, jaké je. Neboť i záměr činu zůstává skryt, a čin sám - může být rovněž pouze odleskem. Duše bakaláře je nebezpečná. Věrnost podivná. Záměry v temnotách.

- Znám ale jiného Trčku, řekl jsem - toho vladyku a pak ještě...

- Můj pane z Poděbrad, nenechal mě domluvit pan z Pirkštejna, Trčka, u něhož jsme se skryli před bouří, je zajisté víc podvodník, než vladyka. Ale cožpak záleží na pravosti a štítě Trčky? Pro poslání, jež mu chceme s důvěrou svěřit, je významná jeho bezvýznamnost a zřetelné lotrovství jeho zjevu.

Toho dne, ano onoho večera, po prvním dnu jednání, dávno po Ručkově odjezdu, v čase, kdy už se úplně setmělo, přišel za námi farář od svatého Michala, hvězdář a matematik, mistr Křišťan z Prachatic. Doprovázel ho nějaký jeho žák, neboť měl stářím a pozorováním hvězd přeslabé oči. Žák vyvedl starého mistra, podpíraje ho, až nahoru na pavlač, dovedl ho k panu z Pirkštejna, vrátil se na dvůr - byl velmi teplý večer - posadil se do otýpek slámy v koutě a začal si vyprávět s nějakými dívkami, které se tu objevovaly snad ze sousedství, či byly odkudsi lákány světlem a ohněm a smíchem našich lidí. A později, kdy klid noci padal na střechy a do dvorů města, slyšel jsem - přes rozmluvu, kterou jsme měli s mistrem z Prachatic - neustále tichý německý hovor toho žáka s dívkami a tichý dívčí smích.

Mistr Křišťan sehnutý chorobami kloubů, jež mu rovněž pokroutily ruce i prsty na nich, chápaje se okraje stolu kostnatou rukou jako pták spárem, těžce usedl na lavici. Šedivé vlasy se mu kadeřily přes uši, vlasy bílé a nevypelichané věkem. Navyklým pohybem je odhrnul z čela. - Starému člověku neslouží spánek, řekl. - Starému člověku také je lhostejné, zda-li svými skutky obtěžuje jiné, protože se dívá na svět z přítomnosti a minulosti, což vede k bezohlednému mrzoutství, neboť pro sebe nemá žádných nadějí, než prožívanou chvíli.

- Tvoje přítomnost, mistře Křišťane, je pro nás povzbudivá, řekl můj bývalý poručník.

- Takže mi nabídni trochu vína, pane.

Stalo se a Markéta je sama přinesla. Odešla potom na pavlač, opřela se o zábradlí a pozorovala zábavu těch na dvoře. Posléze usedla na schody, opřela se o sloupek stříšky pavlače a zaklonila hlavu. Viděl jsem na ni. Spala. Nebo snila bdící. Její tvář byla klidná a vím, že i její nitro. Mít klid v duši! Modlením? Rokycana mi před časem řekl: - Jen hluboká a upřímná modlitba přinese mír rozbouřeným vodám. Ovšem. Jeho vynikající výhrady. Neklidné duše neumějí spočinout a propadnout se zvolna do hluboké modlitby. Modlitby jsou takové, jaké jsou duše.

Mistr Křišťan otřel rty. - Není tomu příliš dávno, kdy jsem vás, páni, viděl nedaleko Karolina. Za vojskem, co se chystalo dobýt Nové Město. Slyšel jsem zvon a viděl, jak padá věž chrámu. Potom jsem odešel se modlit a sloužit mši.

- Za koho, mistře? zeptal se pan z Pirkštejna.

- Památce a odpuštění Jana. Jana z Husi. Mistra Jana z Husi.

- Byl jsem velmi mladý, pravil pan Hynce Ptáček. - Tak mladý, mistře Křišťane, že jsem ještě věřil starším, zvláště učeným. Avšak síla božího slova a jeho pravdy nezapustila tehda v mé duši dosud kořeny natolik, aby byla ve mně mocná a nutkavá touha zvednout meč za boží pravdu. Tenkrát, vzpomínáš-li, dva bývalí dvořané Jeho Milosti, myslím krále Václava, požádali univerzitu, aby právem své učenosti - těch moudrých hlav, co takové učení má - rozhodla, zda je Bohu milé a jeho pravdě prospěšné zvednout meč. Dva dvořané, mistře Křišťane.

Mistr z Prachatic přikývl. - Purkrabí královského hradu, jistý Mikuláš. A vladyka z Trocnova.

- A vy jste odpověděli, mistře: vyberte si, jak chcete. A tak se stalo.

- Narodil jsem se v Prachaticích a chodil tam do školy. Pamatuju se, co umí natropit prudké tání sněhu.

- Slunce hřeje, ani se neptá na mínění vysokého učení v Praze, poznamenal pan Hynce Ptáček.

- Desítky hlav sedělo v Kostnici. Desítky jich sedí v Basileji. Zkoumají cesty, jimiž se ubírá svět vedený božskou prozřetelností. Snaží se, aby postihly přání Boha. Ale protože jsou jen lidmi... Mistr Křišťan se rozhlédl zvlhlýma očima. Zatápal jimi po stěnách, po opascích s meči visícími na skobách. Po našich tvářích. - ...nedostatečné moudrosti a často malé, dokonce někdy žádné víry... Ano, je to velmi rouhavé takto mluvit o sboru svatých otců. Ale slýchám - i od legátů, jak jsem s nimi hovořil - mnoho stesků. Doba je horší než za Jana Husa. Horší než za krále Václava. Není tomu dávno, co mi psal Petr z Chelčic. Vím, je to podivín, podivínské, rouhavé moudrosti. Desátky pánům, desátky kněžím, zbytek poberou polní roty bratří. Tolik hladu.

- V neúrodných letech bývá hlad, řekl pan z Pirkštejna. - Za krutých zim lidé mřou mrazem.

Mistr Křišťan se díval na své kostnaté ruce složené na desce stolu. - Mluvil jsem s legáty dnes odpoledne. Jejich úloha je těžká. Jejich vážnost ohrožena. Císař dal první slovo Rokycanovi. Oni nesou odpovědnost celému koncilu. Promluv s Rokycanou, pane Ptáčku.

- Je to tvůj žák, mistře Křišťane. Hájí věci boží pravdy. Naší pravdy. My neučení... a pán z Pirkštejna se podíval na svůj meč:

- ...jsme jen povinni se za věc pravdy bít až do obětování vlastních životů.

- Děkuju za lekci, pane Ptáčku, usmál se tiše mistr Křišťan z Prachatic. - Přišel jsem, protože mi to naznačil mistr Prokop z Plzně. Zmínil se o jakémsi dobrém setkání na Křivoklátě.

- Tam, mistře Křišťane, se sešel pán s pánem. S Velvarem nebo nějakým jiným řezníkem, nebo pláteníkem, nebo kolářem se můžeme potkat. Ne setkat. Jsi jejich farářem, znáš je. Stejně jako mistr z Rokycan.

- Přestávám rozumět běhu světa.

- Zato rozumíš hvězdám. To je víc.

Mistr Křišťan zavrtěl hlavou. - Nerozumím, pane z Pirkštejna. Znám jejich cesty, ale neumím je vysvětlit.

- A tak je to s námi, pokud jde o cesty lidí, pravil bodře můj bývalý poručník. - Jiřík je mladý. Já pouhý voják. Univerzita nám naznačila, abychom zvedli zbraně. A teď je z toho vyplašená.

- Univerzita se vyjádřila...

- Mazaně, mistře. Aby se mohla vymlouvat.

- Ten rozklad v zemi, pane z Pirkštejna, ta drahota, ta bída.

- Pro boží pravdu, mistře. A mnohé bylo napraveno.

To bylo, řekl trpce Křišťan z Prachatic. - Ale cena?

- Snad nechceš hovořit o nápravách mravů a o naší pravdě slovy kramářů. Cena? Nic není cennějšího než prokázané vítězství boží pravdy. Zlořády v církvi? Jsou. Ale ne v Čechách. Mravy a zpupnost a prostitutky? Jsou. Ale ne v Čechách! Bezbožnost jeptišek a povalečství mnichů? Je. Ale ne v Čechách. Dokonce i pan z Rožmberka se v tomhle k nám připojil a dvěma bezbožným klášterům zakroutil krkem. Takže co? A to budeme hájit! S Rokycanou. A dá Bůh, jak věřím, i s Jeho Milostí.

- Ale pane Ptáčku...

- Ano?

- Rokycana jde dál. Za kompaktáta.

- Rokycana? Jen Rokycana, mistře Křišťane? Ty jsi zde sám? Jako prst? Třeba jako tento můj palec? Jediný? Patříš někam. K někomu. Jsi jeden z několika. Rokycana snad ne? Co kněží? Co měšťané? Kostka?

- Mistr Jan byl vždycky schopný žák, vzdychl farář od svatého Michala. - Obratný. Učenlivý.

Pan z Pirkštejna zvedl ruce a vztyčil dva ukazováčky: - Dej na jeho učenlivost, mistře, a nezklameš se. My s panem Jiříkem v něho také věříme.

- Bojím se, že bude příliš neústupný. Legáti necouvnou. Koncil povolil Čechům neuvěřitelné. Převratné. Zdrcující.

- Kompaktáta?

- Jistě, pane z Pirkštejna.

- Jenže to je právě velice málo, mistře Křišťane. Velice. V zemi nastal nový řád.

- Řád? Opravdu řád, pane z Pirkštejna?

- Tedy neřád. Ale my se nejen nechceme, ale nemůžeme vrátit. Zač jsme prolévali krev?

Mistr Křišťan z Prachatic olízl rty. Napil se. Zvedl oči (hlavu měl stále skloněnou nad deskou stolu) k mému bývalému poručníkovi. Na jeho slabé oči to byl nezvykle ostrý, přísný pohled. Mistra na žáka. Moudrého na chytrého. - Jistě, rozumím, bratře Ptáčku. Hovořit s tebou o reformách a mravech a poslušnosti a pokoře - zdá se mi být - zbytečné.

- Rád poslouchám moudrá slova, mistře Křišťane. S kazatelem i takhle. Soukromě a sousedsky.

- A zrno vzklíčí? Či zahyne?

- Soudím, mistře, že to není věcí moudrých slov.

- Čeho tedy?

- Stavu věcí. A činů.

Vzpomínám nyní a vzpomněl jsem, za těch víc než dvacet let co už uplynuly, na tato slova pana Hynce Ptáčka z Pirkštejna. Uvažuje o předmětu hlouběji, dospěl jsem posléze k závěru, že stav věcí, v jejich trvání i v jejich složitých proměnách, zůstává patrně skutečností danou, a to snad prostřednictvím tvůrce skrze jednání lidí a spletitý souhrn náhod, který je provází. Čin pak - využívaje daného stavu věcí a podněcován touhou a chtěním, obavami nebo zálibou - může pouze onoho daného stavu využít. A to ve smyslu kladném, vhodném, záporném nebo katastrofálním. Avšak bojím se, že výše zmíněný stav věcí je natolik složitý ve všech souvislostech, skrytých jevech, že zmýlená činu je převeliká. Ano. Nejvíc se bojím chybných kroků. Zároveň však vím, že je nepochybně dělám. Důsledky toho lze z přítomnosti dohlédnout jen v obrysech, často nikdy.

Mistr Křišťan z Prachatic se opřel o zeď, zády hlavou. Předlouhý stín, který se podobal příšeře s nekonečným nosem, se ve chvějivém světle lampičky třásl na zdi. Zeď pak - neboť světlo lampy bylo slabé - měla temně rudou barvu. - Činů, pane z Pirkštejna, bylo snad už nadmíru. Tolik, že uvedly řád v chaos. Nebyl by konečně už čas přestat s činy a uvažovat.

- Hodilo by se, prohlásil pan Hynce Ptáček. Seděl na kratší straně stolu. Asi ho bolela záda, protože si klekl na lavici, opřel se o desku lokty. Kulaté břicho mu svislo. - Možná i k nabrání dechu, mistře Křišťane. Ale nikdo nechce. Každý spěchá. Císař do svého království, Rokycana na arcibiskupský stolec, Jakoubek hrrr, zajistit si v zemských deskách zástavy, stejně jako my a pan Oldřich, ber kde ber, z obou stran, z jedné i pod obojí; města spěchají sedat vedle pánů a vladyků, neboť mají bohatství a moc jako nikdy, mistře. Tak běž, běž kázat o spočinutí a úvaze. A legáti spěchají, majíce za patami svaté otce z koncilu. A ti tam? V Basileji?

Křišťan přikývl: - Spěchají, dokud je papež bez moci a stolec svatého Petra se kymácí. Dolej mi, pane Jiříku. Je dusno. Snad bude bouřka. Pověst o tobě, pane z Pirkštejna, nelhala.

- Nevím o pověstech. Ostatně legendy...

- Ostatně? Co?

- Zůstávají legendami. Napij se, mistře, a modli se.

- Zač, pane z Pirkštejna?

- Ví Bůh, řekl vesele můj bývalý poručník, že tohle ti nemůžu radit, mistře.

Pokud jde o tu bouřku, pak se mistr Křišťan z Prachatic mýlil.

Nebe bylo celou noc čisté a hvězdnaté.

Vím to, protože, jak se mi stává, usínal jsem dlouho. Poslouchal jsem noční zvuky města. Osamělé kroky. Tápavé kroky opilce. Ženský smích náhle zdušený. Štěkot psů.

Probudili mě nedlouho po východu slunce. Myslím, že toho dne nebyla rosa, protože už ráno bylo teplé. Vzduch byl cítit dýmem z nočních ohňů, které hořely, jako každou noc, kolem města.

Byla časná doba dne, jakou měl císař rád.

Síň byla přeplněna, dosud chladná, mezi otevřenými okny vanul průvan. Jan Palomar sepjal ruce a chvíli tiše pohyboval rty. Byla to patrně jeho vlastní krátká modlitba. Bylo nás tam ke třiceti, čtyřiceti. Ještě jsme čekali na císaře. Všichni se dívali na auditorovy ruce. Nebyly kněžsky bílé, ale snědé, chlapsky pevné. S dlouhými prsty.

Vkulhal císař. Mlčky se rozhlédl. Usedl. Pokynul k legátům. Opřel se. Zvolna před sebe natáhl staré nohy. Jasně modré oči upřel pozorně na Palomara.

Ten promluvil latinsky a čeští kněží za námi a mezi námi zaševelili, překládajíce jeho slova. Palomar hovořil pomalu. Pečlivě a klidně kladl slovo ke slovu, větu k větě, jako by předčítal. Nečinil zámlky v proudu řeči proto, aby hledal slova, či soustřeďoval rozběhlé myšlenky, ale aby nechal dost času těm, co překládali. Koncil, podle jeho slov, ve svaté důvěře a víře učinil mnoho pro nápravu církve a mnoho chce ještě učinit. Svatou milostí povoluje Čechům přijímat podobojí. A to bylo všechno. Vlastně nic. Ani arcibiskupa - ne. Až se najde z úradku božího někdo vhodný a přiměřený. Zatím budou jeho úřad spravovat legáti koncilu. Biskupové v Litomyšli a v Litoměřicích. Jsou. Žijí. Tato místa, tyto svaté úřady jsou obsazeny. Tak jaká nová volba. A co hlavně, jak to dnes vidím, nikoliv obecné přijímání podobojí v Čechách a na Moravě, ale podle svobodného rozhodnutí věřících. Lidé strany podobojí, přes všechny boje, přes všechno úsilí nikdy, ani mečem, ani slovem, království nesjednotili. Jednoty jsem dosáhl já mocí. Držím ji mocí. Je to namáhavé. Každá takto držená jednota je vratká.

Nyní, po dlouhých letech bojů, sporů a přemýšlení, po mnohých rozhovorech a úvahách: neústupnost Pražanů a s nimi spojených měst a rytířů byla nezbytná. Opírali svou moc o rozchvácené církevní a královské majetky. O zbytky polních vojsk. Úkrok z cesty znamenal propadnutí.

Pro koncil rovněž.

Císař řekl při obědě, na který nás pozval: - Moji milí a opatrní. Přeji vám ze srdce dobrého zažití všeho, co tady jíte. Rád bych se k vám připojil. I v jídle jsem už stár a nechutná mi příliš. Jste moudří a doba moudrosti nepřeje. Pomozte nám nějak zvládnout ty kněze, mistry a kazatele.

Byli jsme tam já s panem z Pirkštejna, Aleš Holický ze Šternberka a Menhart z Hradce.

- Pro slávu a dobro našeho království, dodal císař.

- Nejde o kněze, Milosti, řekl pan z Hradce zlobně. - Kdyby šlo jen o ně!

- Věřím, že ano, že jde, usmál se císař. Žlutými zuby, jež mu prořídly stářím. - O koho jiného, že ano, pane z Pirkštejna?

- Ovšem, Milosti, odpověděl můj bývalý poručník. - Nevidím pro tvůj vstup do země jinou překážku.

- A co soudí pan z Poděbrad?

- Tvoje moc, Milosti, řekl jsem tehda, je naší mocí pro blaho celé země.

Aleš ze Šternberka mlčel.

Zalezli jsme pak s panem Ptáčkem mezi chladné zdi našeho domu.

- Jak může císař vládnout, zeptal jsem se, když má holé ruce. Zastaví cestou na trůn všechno. Všechno královské zboží, hrady, města a málem i korunu.

- Komu?

- Nám.

- Kdo bude tedy vládnout?

- Je to možné?

- Je to na dlani, řekl můj bývalý poručník spokojeně. - Na otevřené dlani. I z rytířů budou páni. A z pánů velmoži.

- A z jeho Milosti?

- Král zemí koruny.

Nemohl bych se stát králem, kdybych se dřív nestal velmožem. Nepohodlná cesta mě dovedla k cíli. Cítím ale chudobu země, která se ocitla mimo křesťanský svět. Stříbro může zmoci mnoho. Ale není ho nekonečně. Královstvím se potulují lidé, kteří zvykli na houfy polních rot, na boj za pravdu boží ohnivým slovem, a nepracují. Dřou hlupáky, co chvála bohu zůstali u pluhu. Jakýsi kněz, ne, Rokycana to nebyl, to bych si pamatoval, mi svého času vykládal (byl to jakýsi táborský kazatel, snad ani ne kněz); nuže setkal jsem se s ním, ano, pamatuju si to dobře, v Hradci. Nedlouho po smrti pana z Pirkštejna. Vyprávěl mi ten člověk o Štítném. O svobodě každého člověka. O osobní svobodě, podle Štítného, dané a platné pro všechny časy. Bude-li se myšlení kazatelů ubírat dál těmito starými stezkami, budou se za chvíli svobodně toulat všichni.

Cesta k bohatství vede přes pevné stisknutí měst a sedláků. Jinak se moc a řád zvrtne a roztrhne.

Chytit je pod krkem.

Tři poslové toho dne přišli od Rokycany, Kostky z Postupic, Jana Velvara. Pan z Pirkštejna byl nemocen. Na lože ho sklátila žaludeční nevolnost a k domu ho připoutal záchod. A já byl příliš mlád, než abych se mohl zúčastnit vážných jednání. Tímhle svým mládím jsem všechny odbyl. Můj bývalý poručník se povaloval na lavici oblečen jen do košile, koukal do stropu a pískal si. - Měl bych, vykládal, prosit tvého nebožtíka otce ve svých modlitbách za odpuštění. Neboť sveden časy, ve kterých bylo vidět, kam jen se člověk podíval, samé meče, tarasy, praky a pušky a neslyšet nic než skřípění vozů, nechal jsem tě vyučit vojákem, a stejně ses nic nenaučil; zatím co by ti v těchto a následných časech prospěla znalost písma a latiny a tak dále.

Pozdě lkal pan z Pirkštejna. - Proto bych se měl modlit a prosit za odpuštění. Palomara jsi poslouchal? Pozorně?

- Ano, ale nerozuměl.

- Jistě. A v tom je nedostatek tvé výchovy. Ne poslouchat to, co mluvil, předmět jeho řeči. To jsme věděli, jaký to bude předmět, ale jak to říkal. Pravím ti, můj pane z Poděbrad, ten chlap má hlavu. Takové si ber k ruce. A plať je. Plať. Neskrbli. Musíš jim dát víc, než by jim mohli dát jiní za zradu na tobě. Tolik jim musíš platit, aby se jim zrada nevyplatila. Moc jich mít nemůžeš. Nikdo nemá bezednou kapsu a ani ty ji nebudeš mít po těchto válkách. Tím opatrněji a obezřetněji vol.

- A Tomáš?

- Na cesty a pletichy. Palomar. Pamatuj. Palomar druhý. Ať věří v čerta, ďábla, anděla padlého svůdce a svedeného, ale tobě ať slouží. Jedna chytrá hlava, můj milý, právě narozený korouhevní pane, nejdráž zaplacená, je levnější než vojsko. Než válka.

- Prokop Holý?

- Ne, neboť byl příliš pyšný a chtivý moci ve svých vlastních rukou. Palomar. Takový, který snuje pro potěšení a zisk. Jeho myšlenky se zázračně promění do tvaru mincí, které budou zvonivě jako kapka za kapkou padat do nastavených dlaní. Takový, který však nesnuje pro ukojení vlastní vnitřní touhy.

- Pokouším se rozumět, pane Ptáčku.

- Rozumíš. Hlavo kulatá, mazaná. Med těchto licoměrných slov, mně, Hynce Ptáčkovi, svému bývalému poručníkovi, kolem huby nemaž.

- Ano, pane z Pirkštejna.

- Ano, pane z Poděbrad.

Do světnice vtrhla Markéta. Někde chodila po městě, protože byla velice krásná, až vznešená, bílá a modrá, se zlatým pasem a předlouhými cípy rukávů. - Páni šlechtici, vykřikla. - Zachraňte mě! Pronásleduje mě neodbytný nápadník. Já, ubohá panna!

- To vlezl až do domu? zeptal se pan Ptáček. - Nechám ho vyhodit a spráskat. Dnes odpočíváme, panno. Nikoho nepřijímáme.

- Ani... Ušlechtilé přátele? zaburácel na schodech pavlače krok a hlas rytíře Hanse Wolfa. - Ani ty, páni?

Sesedli jsme se s chutí nad vínem. Já s nimi, jen trochu stranou, jak jsem byl zvyklý, když ještě pan Ptáček býval mým poručníkem. A také jsem pil. Často jsem máčel do vína jen rty. Rty a jazyk. Neměl jsem dost rozumu, abych pochopil nebezpečnost opilství. Ale otřásal jsem se odporem při vzpomínce na potácejícího se a brblajícího purkrabího Jošta na Poděbradech, když jsem byl ještě chlapec.

- Ehm, řekl pan z Hasenbachu. - Je zde taková zajímavá věc. Přišel jsem pít vaše víno. A jíst váš špek. Ale je zde zajímavá věc. Povídali jste mi věci, které mě velice zajímaly. Vás by zase zajímal kněz Bedřich. Kněz Bedřich ze Strážnice byl včera před ránem u Jeho Milosti. Pan purkrabí Tomáš zde není?

- Je na cestách, náš milý rytíři, sdělil Hansi Wolfovi pan z Pirkštejna. - Čekáme ho zítra. Asi tě navštíví. Zajisté se kněz Bedřich s Jeho Milostí modlil.

- Nepochybně. Za zdar dobré dohody.

- Dostane Kolín? zeptal se stručně pan Hynce Ptáček.

- A šestadvacet vesnic. Velmi tajné. Kněz Bedřich...

- Se nám stal šlechticem. Ale císař ho nepozval?

- Nevím. To já a mí kamarádi vojáci nemůžeme vědět.

- Co za to, pane Hansi?

- Podědil jsem pár vesnic v Bavorsku, ne?

- Bůh ti je požehnej, rytíři. Hrabě Celský je zdráv?

- Velmi.

- A Její Milost?

- Velmi. Ale bojím se... trochu osamělá.

Pan z Pirkštejna se usmíval, pomalu žvýkal a jaksi bezděčně hladil pohár s vínem. A díval se po stropě a po stěnách, modrýma očima, dobrosrdečnýma v kulatém obličeji. - Přicházíváš včas, náš milý rytíři, hovořil, jako bys přes tlusté zdi městských domů, hradeb i skrz hory a dálky znal naše přání. Jsi bezděčným prorokem zamýšleného. Přiznám ti, že už několik hodin, ba snad dokonce pár dnů, se moje nitro chvěje jakýmsi nezřetelným dojmem znalosti budoucna.

- Chceš prorokovat? optal se pan z Hasenbachu, aby měl jistotu, že složitému řečnění pana z Pirkštejna rozuměl.

- Ano. Mám takové nutkání.

- Pozorně tě poslouchám, pane Hynce.

- Do tohoto města přijede jakýsi Matouš, který si říká Trčka z Lípy. Podezírám tohoto rytíře, že je podvodníkem, pokud jde o jeho původ. Avšak kdo poví, kolik běhá levobočků. Nezáleží na původu, ale na minulosti. Byl skvělým bojovníkem za pravdu boží. Nevím, jak se mu podařilo získat skvělý bílý chochol, který ztratil pan hrabě Celský loni cestou do Řezna. Bude tvrdit, že mu jej svěřil kdosi, ten, který by rád tlumočil panu hraběti dojmy a nápady určité osoby. Tyto dojmy se především dotýkají zájmů Její Milosti císařovny. Na důkaz vážných úmyslů posílá po řečeném Trčkovi tento dar. Bojím se, můj milý pane z Hasenbachu, že vzezření muže, který si říká Trčka, není valné. Dokonce mám strach, že by ho mohli vyhodit nejen z vrat domu, kde bydlí pan hrabě, ale snad rovnou od brány tohoto dobrého a zbožného města. Snad onen bílý skvělý chochol by měl odevzdat Její Milosti pro pana hraběte. A výměnou dostat vzkaz o místě schůzky.

- Nepřijde-li otrhán a bude-li mít kolem boků nějaký ten skvělý pas, co visívají v příbytcích tolika božích bojovníků, a chochol pod pláštěm, přijde-li s dobrým úmyslem a beze zbraně, pak jistě Její Milost ráda pro svého synovce pana hraběte ten nález přijme.

Řekl nezvykle dlouhou a složitou větou náš milý a vážný rytíř Vlk ze Zaječí.

- Na místo schůzky, prorokuje dále, pokračoval můj milý bývalý poručník, by měl pan hrabě přijít snad přímo s rytířem Hansem Wolfem, aby jeho bezpečnost byla naprosto zaručena. Aby rovněž byla zaručena práva Její Milosti.

- Její Milost císařovna, řekl skromně Hans z Hasenbachu, je spokojena se svou stráží. Myslím i s velitelem. Takže, to by šlo.

Seděli jsme pak ještě dlouho.

Ti tři ještě dost pili. Zpívali a jejich hlasy se mísily s jinými z ostatních blízkých domů.

Nad městem bylo jakési opilé veselí.

Obávám se však, že ne všude a ve všech srdcích. Přemýšlím-li o tom dnes a mohu-li vyslovit domněnku: Rokycana jistě přecházel od okna ke dveřím, mnul ruce a pohyboval rty. Před nedlouhou dobou, jak si představuji, odešli od něho všichni vladykové a měšťané, co mu bouřlivě a hněvivě křičeli do uší, co nemohli křičet na legáty před Jeho Milostí, neboť se to neslušelo. Mistr, s rukama pozvednutýma, je utěšoval klidnými polohlasnými slovy, jež však přesto zněla nad jejich křik a snad více než ten odrážejíc se od stěn vnikala ušima, jež natřásána hněvivými hlavami nebyla ochotna poslouchat; vnikala do duší a klidnila bouři vzrušení. Hrnuli se pak mistrovi hosté ze dveří majíce za sebou žehnající ruce. Ztichlí, zamlklí, měli dlaně dál od mečů a tesáků, po nichž na počátku rozhovoru neustále bezděčně sahali. Smím-li vyslovit domněnku (neboť svého arcibiskupa jsem za ta léta, ví bůh, dobře poznal): chodil té noci po své světnici, sukně mu vlála za patama, a přemýšlel, čelo však maje hladké, jasné a bez vrásek, nehlasně pohyboval rty, předříkávaje si svou promluvu na příští ráno u císaře.

Jsem si jist, že neslyšel vzdálený zpěv dosti opilých hlasů. Ale místo toho radostné zpívání plné pohody a veselí. Že k němu nedolehly vůně a smrady nočního horkého města. Že pohroužen do sebe, zašlápl pavouka, který kamsi kmital po podlaze a upravil světlo lampičky, v jejíž misce se v oleji válely desítky sežehlých mušek a nočních můr. Že, pohroužen v soustředění, viděl pouze zítřek a sebe v něm. Že nepocítil hlad, touhu po doušku. O jiných touhách, které mnozí mívají (nejen v teplých letních nocích), ani nemluvě. Měl jiné touhy. Jaké? Zeptal jsem se na jeho sny před nedlouhým časem. Odpověděl mi: - Tenkrát? Ano, vzpomínám, Milosti. Modlil jsem se za zdar našeho díla. Za sílu, abychom pevně stáli v boží pravdě. - Jak jinak, mistře, souhlasil jsem.

Moje domněnka o večeru a noci ze třetího na čtvrtého července roku 1435, o tom, co dělal farář od Týna, se mi zdá být téměř jistotou. Jeho řeč před císařem, posly sněmu a legáty koncilu mnozí, co tam byli, pamatují do dneška. Dal v úvahu dvě možnosti: buď stanovisko zástupců není konečné, pak nechť se jedná znova o místo arcibiskupa, kterého volí národ a duchovenstvo a jmenuje král, arcibiskupa řádně voleného a z Čechů a s tím souvisejícími jeho pravomocemi. Nechť se ustaví pravidla na obsazování far, pravidla na řešení sporů, ale doma, ne někde jinde, mimo království to pravil, ať se znova rozhodne; nebo, jestliže stanovisko konečné bylo (a to bylo, všichni to věděli, koncil nechtěl uhýbat a couvat donekonečna), pak, jak řekl Rokycana: - Bůh buď s vámi, neboť s námi byl, je a dá-li opět, bude!

A vydechl, podíval se doprava a doleva a na legáty a na císaře, prodlel tak chvíli se vztyčenou hlavou, teprve potom se Zikmundovi uklonil, ale méně než by tak učinil Bohu; rázně se obrátil a vyšel ze síně. Kostka, Smiřický, Velvar, další páni zemané a měšťané vypochodovali za ním. Bylo ticho, řinčely meče, kolem císaře a legátů byl šum tichého hovoru, krátce a kysele se zasmál Oldřich z Rožmberka. Podíval jsem se na pana z Pirkštejna. Lehce pokrčil rameny. Z vladyků zůstal Jakoubek z Vřesovic.

Bedřich ze Strážnice vyšel mezi posledními, rozhlížeje se nepřítomně a tvrdě, jako přepevná pavéza pravdy.

Pan z Pirkštejna tiše a spokojeně vzdychl.

Z kněží zůstali mistři Prokop, Křišťan a Petr Angličan. Ten se snad cítil nad stranami, když byl určeným rozhodčím ve věcech sporů výkladu Písma mezi pražany a Táborem. Anebo byl prostě zvědavý.

Císař Zikmund se při Rokycanově odchodu nachýlil dopředu a zpoloviny se zvedl v křesle. Nebylo zřetelné, zdali to byl pohyb bezděčného vzrušení, nebo akt, který měl stvrdit zájem krále o spor a jeho složitost. Myslím, že to druhé.

Opřel se, natáhl opět ztuhlé staré, choré nohy, mlčky se podíval do stran a dozadu po svých dvořanech, jako by chtěl říci: tak vidíte, jak je těžké vládnout

Povzbudivě se zahleděl na auditora Palomara. Se zvláštním, trochu pobaveným úsměvem: tak co na tohle řekneš, můj milý legáte. To se divíš, jak se nám to všechno rozpadá pod rukama.

Kašpar Šlik stál klidně a netečně, poněkud nachýlený k císaři, připraven vykonat ve službě Jeho Milosti vše, ať se kolem děje cokoliv. Vévoda Albrecht cosi zuřivě vykládal Oldřichovi z Rožmberka. Ten kýval hlavou a usmíval se, usmíval, ne trpce, ale vesele pobaven, jak se všichni překvapeně ošívají a jak hluboce prožívají to, čím on procházel léta nedotčen, neporažen, dokonce bohatší mocí.

Hrabě Celský se rozhlížel, snad hledal něco příjemného, na čem by jeho oči mohly spočinout s potěšením, lze předpokládat, že aspoň pochopil, jaký tu vznikl spor a jaká roztržka.

- Tak mluv, řekl císař polohlasně Palomarovi a vybízel ho ke slovům zvedáním prstů levé ruky. Prsteny se na nich v dopoledním slunci zaleskly a odrážely světlo do všech očí. - Mluv, auditore. Rokycanovi to budeme tlumočit, budeme muset, Jane Palomare, tak mluv.

Se zakroucením hlavy, jako by se stalo něco zcela nemožného, nepochopitelného, cosi proti řádu světa a rozumu srdcí, se auditor vztyčil, zavřel oči, vzdychl, oddechl a vydechl. - Milosti. Naše snaha o urovnání sporu je dlouhá, upřímná, trpělivá a rovněž pokorná, ve smyslu božím. A jeho zjevených pravd. Vzpomínám, jak jsme spěchali v únoru na toto setkání. Nelitovali jsme námahy a nebezpečenství života. Šli jsme v krutých mrazech, kdy řeky byly jako lesklý kámen a stromy pukaly. A máme pak slyšet podivná, podivná slova, tvrdá, těžká. Milosti, my jsme jen legáti velkého sboru. Udělali jsme ve sboru mnoho pro porozumění, ale jak znova a znova vidím, s Rokycanou jednat nelze. Vždyť je přece samozřejmé, a vždycky bylo, že kompaktáta jsou věcí konečnou, dál že jít nelze, nikam; vždyť jsem už v Řezně...

- Dost, přerušil Jana Palomara císař. - Stačí, auditore. My jsme tě už slyšeli mnohokrát a ti, kterým by tvoje slova měla patřit, tady nejsou. Rozhodli jsme se nepokračovat, odpočiň si. Konečně si odpočiň. Děláte všechno, páni legáti, aby moje cesta ke koruně byla očistcem. Jistě jsem zhřešil. Málo se kál. Za tuto cestu do království mi bude odpuštěno mnoho. Běžte. Běžte všichni. Pane z Pirkštejna, pane z Poděbrad, počkejte chvíli.

Lavice se vyprázdnily. Za císařem zůstal Kašpar Šlik.

- Také běž, Kašpare. Nepotřebuju tě.

Propletli jsme se mezi stolicemi blíž ke křeslu Jeho Milosti. Zvedl k nám své jasně modré oči.

Pan z Pirkštejna padal na koleno.

- Nešaškuj, hejtmane, sykl císař. - Není v tobě pokory ani úcty k majestátu.

- Nesmírné, Milosti.

Císař mávl rukou. - Promluvte s ním. Je to váš, myslím, málem arcibiskup.

- Hlas kněze Bedřicha by byl slyšitelnější. Kněze ke knězi. Lépe by si snad rozuměli, řekl uctivě pan z Pirkštejna.

Císař se podíval na mě.

- Milosti, řekl jsem, o totéž nás žádal pan z Hradce. Před několika dny. Myslím, Milosti, že promlouvat je věcí kněží. Mistr Jan z Rokycan není přece vládce. Jen mluví. Zajisté, že si všichni v království přejeme, abys do něho vstoupil.

- Opravdu všichni, pane Jiříku?

- Těch nemnoho může Rokycana přesvědčit

- Jen Rokycana?

- I ostatní kněží. I my.

- Vím. Všichni se bojí rozkacených kazatelů. Kárajících kacířů. I Rokycana se jich bojí. Dohromady nic nemají, a o to víc se bojí. Já za čas také budu žebrák. Neboť po kouskách to naše království rozchvátíte. Promluvím tedy já, starý člověk, s legáty.

Pan z Pirkštejna sklonil pokorně hlavu: - Jsi moudrý, Milosti.

- A nic víc. Už nic víc, řekl Zikmund trpce. Díval se na své ruce.

- Už mi zůstala jen moudrost.

Když jsme odcházeli, zastavil nás v ulici při náměstí pan Diviš Bořek z Miletínka. - Čekám na vás. Co chtěl?

- Jeho Milost? zeptal se pan Ptáček.

- Kdo jiný? Co chtěl, pane Hynce.

- Abychom promluvili s Rokycanou. A my to odmítli. My, pane Bořku, ustoupit nemůžeme. Začali jsme u Lipan a půjdeme ještě dál.

- S koncilem není smíru.

- Není. Ale s Jeho Milostí ano.

- S císařem proti legátům?

- Snad teď. Teď snad ano, pane z Miletínka.

Odcházeje od něho, dál, k našemu domu, vzal mě můj bývalý poručník za nadloktí. Naklonil se ke mně a polohlasně mi pravil: - Ví Bůh na nebesích, co bude se mnou, či s tebou. Trochu jsme si s tvým otcem vyprávěli o válkách a bojích, které tenkrát začaly. Je líp, pamatuj, být pánem mezi vladyky, neboť tam stojíš vpředu a nad nimi snadno. Snadněji než mezi pány. Švamberky, Hasenburky, Šternberky, Rožmberky. Nad těmi posledními stanout nemůžeš. To jen král.

Stojím teď nad a před těmi posledními.

Avšak o tom nyní ne.

Jeho nápad, myšlenka, která mu odkudsi přilétla a již vyslovil jako věc nejvšednější, bezvýznamnou a nicotnou, měla cenu, kterou si ani snad můj bývalý poručník neuvědomil. Měl dar vnuknutí. Napadá mi dané předurčení toho nebo onoho. I když samozřejmě věřím v boží prozřetelnost a chápu, že výše řečené je svěřováno lidem z boží ruky na podkladě nejvyšší spravedlnosti, zůstává mi prostý údiv nad tím, jak mnozí cosi dokážou lehce a z ničeho nic. Jak zázrak. Jak položení žehnající ruky anděla. Nebo ďábla? Nuže nechť rozhodne nejvyšší soud. Zde byla první myšlenka, jež konec konců už uzrála v sestavení a prosazení zemského míru, landfrídu na Hradecku a v okolí. Odtud se pak začal tento řečený zemský mír šířit, jeho moc vzrůstala, až dosáhla sem, k tomuto trůnu, na němž nyní sedím a odpočívám.

Dům, ve kterém nyní jsem, stavěl král Václav. U hradeb Starého a na okraji Nového Města. Mezi obydlími kupců a kupčíků, řemeslníků, loudavých i čilých mnichů, jichž jsem zemi nemohl zbavit.

Je velice pozdě. Co nocí přemýšlení a úvah. Únavného opakování slyšeného. Nekonečného hledání podnětů, záměrů a slov, jež by vytýčily směry a na nich záměr udržely k cíli. A to ještě bez jistot, že volba je správná a cesty bezpečné, v bažinách haťované, v lesích vymýcené, že brody nebudou zaplaveny povodněmi a mosty se nezhroutí.

Závidím těm, co bez námahy promění nápad v čin. Nesmírně pak těm, jejichž vnuknutí bývají posvěcena zdarem.

Na druhé straně: mám rád noci s jejich sněním beze spánku.

Svou vlastní mlčenlivou osamělost.

Mnozí hovořívají o mém lehkém spánku, jen Markéta věděla, že nejde o spánek. Tehda, v Brně také. Tiše otevřela dveře, došla ke mně a řekla potichu: - Měli by dnes v noci přijet

- Bojíš se o purkrabího, Markéto?

- Je to zločinec. Vrah. Darebák nad darebáky.

- Tedy se o něho bojíš.

- Snad nezavírají na noc brány...

- Asi ne. Mají teď za branami druhé město. Pan z Pirkštejna spí?

Zasmála se tiše: - Chrápe, pan Hynce Ptáček. Strašně.

- Mám být s tebou vzhůru?

- Ne. Ale sednu si k tobě. Tamhle k oknu.

Dívala se do ulice. Viděl jsem její tvář ze strany, stín a obrys proti světlejšímu nebi. - Sedávala jsi tak často? Když jsi byla mladší, víš?

- Často. V létě každé teplé noci. V takových a stejných jako je dnes.

Pozoroval jsem ji, nejdřív nachýlenou, jako by se na něco dívala tam dole na ulici, potom vzpřímenou, rovnou, jak se opřela zády a hlavou o zeď.

Chvíli jsem ještě o čemsi přemýšlel. Tuším o věcech, které mi napadly v souvislosti s oním zvláštním podnětem mého bývalého poručníka, totiž o prvním mezi ostatními, o předním přede všemi a kterými. Viděl jsem jejich tváře. Slyšel slova a tušil, že ze všech, co jsem zatím poznal, z těch zemanů, rytířů, vladyků kostnatých a plných šlach, se zažranou špínou ohně v obličejích a na rukách, se zadky, jež samy přilnou k sedlům, jsou mi nejvzdálenější, nejasní, zamlžení: malý Jakoubek z moravských Vřesovic, ten litoměřický hejtman, co drží mnohé statky, na severu Bílinu a jiné; pak kněz Bedřich ze Strážnice.

S neklidným pocitem čehosi nedořečeného jsem usnul.

Probudil mě tlumený výkřik Markéty.

Otevřel jsem oči, v polospánku, v hlubokém strnutí těla, které ještě netušilo, že jsem se probudil; pozoroval jsem nejdřív, jak obloha je světlejší a stín Markéty nachýlený z okna.

A pak jsem slyšel známý hlas, řeč hovořenou rychle, obratným jazykem, až se slova ve větách houpala, jako by byla napůl zpívaná.

- Ach, hovořil pod oknem Tomáš Ručka, ach, věrná panno Markéto! Srdce nejbližší. Sladkostí plná!

- Drž hubu, Tomáši, řekla laskavě. - Mám vzbudit pana z Pirkštejna?

- Ne, panno. Ne. Neboť jsouce stále a ještě více a neustále unaveni namáhavou a rychlou jízdou, neměli jsme jiné možnosti než se pořád a pořád posilovati ke svěžesti, abychom rychlost naší cesty nejen udrželi, ale ještě zvýšili, takže nakonec jsme do tohoto města, k milému našemu domu, přímo, přímo přiletěli, neseni perutěmi snad orlů!

- Ožralové, posmívala se. - Nedovolím, aby otevřeli bránu.

- Ani když kleknem?

- Pak možná. A sepnout ruce! kázala.

Bylo slyšet jakési řinčení, dunivou ránu, druhou, cinkot kování o zbroj.

Založila ruce na prsou. - Dobrá, tedy jdu, páni.

Zavřel jsem oči.

Slyšel jsem ještě, jak tiše zaklapla dveře. Jak pod jejíma bosýma nohama vrzaly schody. Jak velela stráži otevřít.

Slyšel jsem ještě vrznutí vrat v čepech a zadunění, jak jedna jejich polovina udeřila o zeď průjezdu...

Ti, co přijeli, spali nejhlubším spánkem, když jsem byl opět s panem Hynce Ptáčkem a všemi dalšími u císaře. Jednalo se bez legátů, nebyl tam ani Oldřich z Rožmberka, ani vévoda Albrecht, ani hrabě Celský.

- Moji milí, řekl císař a ani neusedl, ale vešel přímo mezi nás. - Moji milí páni, vladykové, mistři mé drahé univerzity, páni z měst. Nám na vás velice záleží. Ano, myslíte si možná, milí moji opatrní, náš král hovoří sladce, protože mu jde o království. O trůn. Ne o víru. Ne o zjevenou pravdu. Vždyť on - zastavil se u Rokycany a pak u Korandy - nechal v Kostnici upálit mistra Jana Husa. Ale ne já. Koncil rozhodl, že je kacíř. Kampak moje listy a glejty! Proti nim. Vždyť jsem ho znal. Vždyť bych s ním i rád hovořil. Vždyť jsem mu říkal, ať odvolá. Že nám všem jde o nápravu, kterou není možné dělat hned a naráz. Stál jak dub. Statečně. Stejně tak i vy. Dal vám příklad a my si toho velice vážíme. My jsme mezi vámi vyrostli. Chceme zbytek života prožít s vámi. Nehádejte se s koncilem. S legáty. Nejde o to, kdo je moudřejší. Kdo je skutečným nositelem zjevené pravdy. Myslíme si, v koutku duše, že to asi budete vy, neboť přece jen Bůh vám ukázal ve válkách příznivější tvář než nám, ale my jsme byli jinak vychováni a jsme už staří, abychom měnili své zvyky, své návyky, třeba jak přijímat tělo Páně. Oni vám schválili kompaktáta. Zůstaňte při nich. Počkejte nějaký čas. Pak zase můžete dál. Že, pane z Pirkštejna?

- Hovoříš moudře, Milosti, pravil pan Ptáček. - Byla ti dána věkem a nepochybně i boží milostí. Jenže ve věcech víry je pro nás boží pravda nejpřednější. Ve věcech víry se s tebou nesrovnáme. Ale můžeme jít vedle sebe. Jde o způsob, jak jít, a jaká mezi námi bude mezera. A to je věc kněží.

Císař se k panu Ptáčkovi naklonil a pravil tiše: - Také nejsi nemoudrý, pane Hynce. A obrátil se na pana z Kravař: - Co ty, pane Václave?

- Těžko můžeme ustoupit, Milosti. Po dlouhých letech boje za naši pravdu.

- Nebo za církevní zboží? zeptal se císař. - Co?

- Rozhodující je věc víry, Milosti. Zástavy, které mnozí z nás drží, budou řádně a podle práva vráceny, až bude upevněna správa země.

- A tak pořád dokola, řekl císař. - Viď, mistře Rokycano?

Farář od Týna se chystal promluvit, ale císař ho předešel: - Ne, raděj teď mlč. Už jsme tě slyšeli mnohokrát a poslouchali tě velmi pozorně. Tvoji odpověď si umíme představit. I tady toho kněze... císař chvíli přemýšlel o jménu. - Koranda. Václav Koranda. Podívej se, kněže Václave, na starého císaře. Na svého krále se podívej a suď ho. Jsi zde. Přišel jsi, kazateli, za svým králem. Nechci, abys věřil mým slibům, kněže Václave, aby kazatelé, tobě podobní, věřili, ale někde začít musíme. Začněme u kompaktát. Potom půjdeme dále. Stejně se koncil v Basileji rozejde. Stejně se svati otcové zase mezi sebou pohádají.

- O tom posledním nepochybuji, Milosti, pravil vousatý táborský kněz a díval se císaři do očí. Založil palce za široký kožený pás, jak činíval na kázáních, a dodal: - Mnoho kroků jsme udělali vstříc. Tobě, Milosti. Příliš mnoho kroků zpět. Ne pro boží pravdu, ale pro světské zájmy. Za nimi je už jen černá díra pekel.

- Přeháníš, kněže Václave, zavrtěl hlavou císař. - Určitě přeháníš. Pekel ne. Asi očistce. To snad čeká nás za mnohé hříchy. Přijímáme to s pokorou. A co vy, páni z měst?

- Dál nelze, Milosti, řekl Velvar. - V tom jsme všichni zajedno a na tom trváme. Prosím tě, abys to tlumočil legátům.

- Pane Menharte?

- Snad takový pokus, Milosti. Víš, že já, mistr Prokop a mistr Křišťan...

Císař mávl rukou. - Ovšem, že tohle vím! Obrátil se: - Ať přinesou víno! Pánům na rozloučenou. Pane Kostko...

- Ano, Milosti.

- Velice litujem, že ses nemohl zúčastnit mše svaté v Řezně ani zde. Ale postaráme se o nápravu. Berte si, páni, a pijte.

Diviš Bořek z Miletínka zvedl pohár: - Na tvé šťastné úsilí, Milosti.

- Budiž Bohu poručeno, pravil císař zbožně. - Souhlasíš, kněže Václave? Takové dílo ti jistě Bůh požehná.

Císař se radostně usmíval.

Jestliže jsem si nyní, znova, po letech vybavil onen děj: nač myslel? Starý, radostmi i strázněmi světa protřelý císař? Nemohu odpovědět. Já se neusmívám radostně, ani když k tomu mám zřetelný důvod.

Jaké bylo tenkrát v Brně krásné léto.

Zvlášť stojí za to mně vzpomenout nyní, kdy podzimní vítr s deštěm, první podzimní vítr s prvním podzimním studeným lijákem, hvízdá kolem zdí tohoto králova dvora. A léto bylo letos špatné. A mám jakési bolesti a nechutenství. Lidé kolem mě jsou tišší a pokornější. Je to jako výsměch. Mít tak, pane z Pirkštejna, tvou zvednutou hlavu, ruce v gestu a nohy pevně rozkročené, jako by trčely v zemi. Moje nohy mají zem jako oporu. Tím spíš je mi příjemné i hořké vzpomínat na léto před více než dvaceti lety. Kdy v zářivém odpoledni přišel zelený a modrý velitel stráže Její Milosti pro Matouše Trčku. Hans Wolf z Hasenbachu se díval velice odměřeně. Neznat ho, snad bylo možné uvěřit vážnému pohledu jeho modravých očí, volnému pokyvování hlavy a bohatství a vznešenosti tohoto skvěle oděného rytíře.

Matouš Trčka, jemuž jsme půjčili nohavice a plášť - musel bohužel v tom vedru v plášti - se podobal chudému lapkovi, jemuž se podařilo svléknout lepšího pocestného; protože nebyl sám, musel se s kumpány nějak podělit o roucho oloupeného. Ostatně - pro Hanse Wolfa - vypadal přijatelně; takových rytířů na svých cestách Čechami potkal bezpočet. A hrabě bude mít oči pro jiné věci.

- Jo, jo, řekl Hans Wolf. - Otoč se. Dobré. Nech si ten plášť jen na jednom rameni. V horku se tak nosí. Pojďme. Já toho pana rytíře zas doprovodím zpět.

- Nemusíš, pane z Hasenbachu, řekl můj bývalý poručník. - Pan rytíř má zde dva koně, vezme je s sebou a ihned po návštěvě odcestuje. Budeme se těšit na další setkání s tebou, pane rytíři.

Hans Wolf vážně přikývl. - No, teda jdeme.

Tam na dvoře našeho domu v Brně rostl javor. Dost mladý javor se svěží, dosud nevelkou korunou, která stínila dřevěnou lavičku. Tam seděl pan z Pirkštejna a odtud pozoroval výpravu Matouše Trčky.

- Zaplatili ti? zavolal ještě.

Trčka přikývl, soustředěn na svůj úkol.

Tomáš usedl k panu z Pirkštejna a zamával za odcházejícími. - Vážně ho chceš nechat běžet, pane?

- Je mi ho nějak líto. Jistě nepřijel sám. A máme zde málo spolehlivých lidí. Samá naleštěná a vypasená krása. Žádná rota schopná pořádného boje. Ostatně, dodal, bude jen dobré, uvěří-li nám a bude-li nás mít v lásce, onen předobrý bojovník boží. Ostatně - příliš nevěřím, že je Trčka. Až se někdy potkáš s panem Trčkou z Lípy, se statečným rytířem, vyprávěj mu o jeho příbuzném, co se usadil hned blízko jeho zboží.

- Kdy opustíme toto příjemné město, pane?

- Zanedlouho. Neboť nedojde k smíření. Ještě ne. Ještě mnoho musí Jeho Milost vykoumat, aby bylo boží pravdě učiněno zadost. Ještě ne, dodal můj bývalý poručník spokojeně, ještě je mnoho nejistých o statky, na které usedli. A proto mnoho nadějí v duších legátů a koncilu ve zdar jejich snažení proti kacířům.

Často jsem uvažoval o nepochopitelné slepotě zástupů. O nicotných tužbách a sporech, které v souhrnu oslepí určitou skupinu lidí natolik, že vůbec nepostřehne zjevné nebezpečí odjinud a obrací svou pozornost, nápor a zřetel k nepodstatnému. Koncil v Kostnici i v Basileji bojoval za reformy (neúspěšně), proti papeži (konec konců také neúspěšně), proti kacířům (stejně tak). Vyhlašoval křížové výpravy. A zatím, jak mi kdosi vyprávěl, už před lety, někdy v době, kdy se narodil můj otec, přišli za císařem, za papežem, za kardinály, králi, knížaty poslové z obklíčeného města Cařihradu. Obklíčení křesťané. Víc a víc se na Uherské království tlačila Osmanská říše. Zikmund sám tam byl ostudně poražen. Jeho ostudných porážek bylo tolik, že si na ně zvykl. Věřil, že porážka je nepostradatelná snad - pro konečný úspěch. Měl, tuším, vlastně víc neúspěchů než porážek.

Slepá celá církev.

Císař ne. Později, během jednání ve Stoličném Bělehradě poznamenal k panu Ptáčkovi: - Vlezte mi všichni na záda. Dřív než se dohodném, sežerou mi Turci celé jedno království...

Nebo naopak byli a jsou svati otcové jasnozřiví? Vědí (ale jak, Bože můj?), že Maďaři a jiní tam na jihu zadrží ten nápor? Za cenu chudoby a krve, kterou jim nikdo nezaplatí. Ani Řím, ani němečtí kurfiřti, ani francouzský král. Slepota, nebo prohnaná jasnozřivost? Napadá: spíš to druhé. Ano, spíš to druhé. Výkřiky a požehnání, modlitby a povzbuzování. Ve chvílích větších nebezpečí mírně otevřené pokladny. Jen mírně. Krev je levnější než zlato.

Rytíř z Hasenbachu vjel do dvora na vraném uherském koni. Sesunul s něho své kolohnátí tělo. Spokojeně zářil. - Je hezký den. Parný, prohlásil. - Žízeň mě sužuje. Věci se utvořily dobře.

Dostal napít, on i jeho kůň.

- Doprovodil jsem pana rytíře Trčku až za bránu, oznámil. - Rytíř byl velice spokojen. Zdálo se mu, že byl úspěšný.

- Byl?

- Pan hrabě byl zaujat a...

- Okamžik, zarazil ho pan z Pirkštejna. - Čím?

- Já nerozumím, pane Ptáčku.

- Zaujat rytířem Trčkou, bílým chvostem, co patří na jeho helmici, nebo vzkazem?

Hans Wolf se krátce zasmál. Zasmál a dopadl ztěžka na špalek proti Tomášovi a panu Ptáčkovi. - To bylo všechno postupně. Ale panem Trčkou zaujat nebyl. Ani návrhem příliš ne. Ovšem, když viděl svůj bílý chochol, byl zaujat i pro návrh. Je to, páni, tak: schůzka v noci za kostelem. Dvě hodiny po setmění. To už je klid. U té zdi kláštera. Jednu stráž u jedné a jednu u druhé strany. Já jsem jedna stráž.

- Druhá zde pan purkrabí, kázal pan z Pirkštejna.

- Přijdeš ty, pane?

- Já ne.

- Kdo tedy?

- Panna Markéta v doprovodu panoše. A ukázal na mně: - Pan z Poděbrad jistě rád pannu Markétu doprovodí.

- Pozná mě, řekl jsem. - Bohužel, už podle postavy.

- Spíš lepší, než horší, prohlásil můj bývalý poručník, který nyní, jako častokrát, myslel bleskem, až bylo slyšet hvizd toho nebeského letícího ohně. - Spíš lepší! A Markéta? Co se díváte tak pitomě! rozčílil se pan z Pirkštejna. - Jediná umí promluvit i latinsky. A ji pan hrabě už sotva kdy potká. Nuže tedy, páni! Dnešní noci! Kdy já budu spokojeně spát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paměti českého krále Jiříka z Poděbrad - III. díl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.