Eva Kantůrková

prozaička, autorka psychologických próz, scenáristka.

Narodila se v Praze, velmi brzy se stala novinářkou v deníku Mladá fronta. Teprve po dělnické přípravce, kterou ukončila v roce 1951 maturitou, absolvovala filozofii a historii na Filozofické fakultě UK. Tu absolvovala roku 1956 prací Slovanská lípa v roce 1848. Po studiích pracovala v aparátu Svazu mládeže a v Čs. ústředí knižní kultury. Od roku 1967 se věnuje jen své literární tvorbě jako spisovatelka z povolání.

Kromě literatury se věnuje i kulturní a politické činnosti. Jako signatářka Charty 77 se stala v roce 1985 její mluvčí, když před tím strávila rok bez soudu ve vyšetřovací vazbě.

Eva Kantůrková patří mezi zakladatele Občanského fóra, v letech 1990 - 92 byla poslankyní České národní rady, v letech 1994 - 96 předsedkyní Obce spisovatelů.

Člověk v závěsu

Kniha obsahuje pět psychologických novel. Je to pět příběhů, které zachycují různá časová období v životě člověka, vycházející ze zkušeností daných věkem hrdinů.

Eva Kantůrková

Člověk v závěsu

(novely)

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Eva Kantůrková – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-38-3

Obsah

Ten mokrý, těžký sníh ...

Dvě dívky potmě

Krabička se šperky

První den prázdnin

Člověk v závěsu

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Ten mokrý, těžký sníh ...

Je dovoleno rodinnému příběhu vmísit se do literatury ?

Měkké houpání, pohupování, kolébání. Snad kolébka, snad ještě cosi dávnějšího; měkká, sladká, hustá tma. Tma jako cosi, čím se tělo prodírá, tma jako hustá voda, tma hustá jako krev a právě tak teplá, tma hmatná a ve hmatnosti příjemná, vlahá. Pohupování a tma.

A potom prosvětlování, jež by také mohlo být probuzením; dlouhé a pozvolné prosvětlování, při kterém stále trvá ten sladký pocit poshovění si, protože tělo zároveň zasahuje ta vábivá tma, jež je uvolněním. Jež je lehkostí a lenivým poddáváním se. Ale současně už tu je radost a prodírá se na povrch, radost jako malá muška se zlatými křídly, nepatrná a tak snadno zamáčknutelná, ale přece radost... živá... a: „Bzí, bzí, bzí“ — neumlčitelná.

Až se mezi víčky vytvoří škvírka jako v okenici. Ach ano, ta škvírka v okenici. Okenice neprodyšně uzavřela skladiště, onu nepoužívanou komoru vzadu za jevištěm venkovské hospody, a ráno se v ní objevila škvírka, jež se podobá této mezi víčky. A ještě jedna podobnost se nabízí: ve skladišti byl prach hustý jako tato hmatná, teplá tma; a paprsek světla proniknuvší okenicí, to prachové hemžení nejprve objevil a pak prosvítil. Ale přestože to byl paprsek sluneční, tedy paprsek zdatný a silný, neprobil se až k podlaze a k těm věcem, které na ní ležely: v polovině vzdálenosti mezi okenicí a podlahou byl hustým rejem prachovým zrnek nejprve rozptýlen a pak zadáven.

Viděla jej z boku, ten paprsek, jak se chvěje, ale jak to zároveň není jeho chvění, nýbrž třepot jedné miliardy tělísek prachu; viděla, jak paprsek prolézá škvírou hutný, ale pak jak se v prachu rozvinuje do šířky, třepí se a nakonec takto oslaben mizí... a byla by ráda dohlédla ve směru paprsku až na ono místo, kam by měl dosvítit, ale kam mu zvířený prach dosvítit brání. Ať se prach usadí, přála si, ať dosedne zpátky na všechny ty věci, s kterými jsme hnuli a prach z nich odehnali... protože kdyby se znovu vsákl do těch pytlů od žita a pšenice, ležících na zemi, do těch hadrů a opotřebovaných hereckých kostýmů, navalených do rohu, uviděla by... a napínala oči, zda přece jen i ten rozptýlený konec paprsku tmu v těch místech nenaruší... ale bylo tomu právě naopak: jak paprsek tmu z kraje rozřízl, při podlaze se pak očím zdála ještě hutnější a hustší.

Zašeptala tedy: „Spíš?“ a zaznělo to vlekle, dlouze... právě tak, vzpomněla si, jako když ji chlapec vezl na rámu a ostrý hrot kamene nebo spíše nějakého železa, zlomené podkovy nebo vypadlé kramle, propíchl jízdnímu kolu duši... spíííš ... — a protože se nic neozvalo v odpověď, ani dech, ani pohyb, ani šelest, řekla hlasitěji: „Spíš?“

Spíííííšššš... a ještě dřív, než ozvuk táhlého slova stačí doznít, štěrbina zmizí, paprsek zmizí, víčka se znovu semknou — a zase tma, houpává tma, tma neklidná... a už ne houpání a kolébání, ale točení, vír, kolotoč. Ne, ne, ne, takový kolotoč ne! Pouťový kolotoč je doleva a poletuje v horizontálním kruhu a to je uvolňující a krásné, ale tohle kroužení je zlé: ne kolotoč, ale vrtule. Vleže a s hlavou dozadu ubíhá tělo ve vrtulovitém pohybu, propadá se neznámo kam, rychle, rychle, rychleji... Ne! Ne! — a zase to zasyčení, zase to spííííššš... ?

Nespal. Jednoduše tam už vůbec nebyl. Natáhla ruku, hmatala, hmatala, prach se zvedal v oblacích proti ní, vedral se jí do očí, do úst, obalil sliznice v nose, čpěl a nutil ji kýchat. Zadržela dech, fuj! takové špíny, a jak se prudce ohnala rukou, rozhánějíc to čpění, zachytila rukávem za okenici. Ta se zlehka otevřela a zela dokořán a to, co se bránil osvítit roztřepený paprsek, bylo teď viditelné ve vší té hanbě: v hromadě pytlů a barevných hadrů zbyl po něm jen vychladlý dolík.

Tápala rukama dál, v té první chvíli nevěřila, že se jí to jenom nezdá. Teď, když komoru zalilo oslnivé denní světlo, světlo neposkytující věcem stín a zvenčí ještě zostřované sněhovým jiskřením, se hustý prach stal neviditelným; jistě proto, že malé věci může odhalit zase jen něco malého, soustředěného, tělíska prachu zviditelní útlý svazek vydělených paprsků. Avšak jak začala prohmatávat a přehazovat všechny ty hadry a pytle a kostýmy a zbytky opon, aby se přesvědčila, zda ten, kterého hledá, se v nich neskryl, bylo prach stále pronikavěji cítit. Byl to prach palčivý, štiplavý, vlezlý. Cítila jeho mastnou špínu na rukou, lepil se jí do vlasů a v ústech a na jazyku chutnal mdle, ale v očích a v nose pálil. Neovládla se a kýchla. Zvuk narazil na strop a na stěny a jí se zazdálo, jako by za dveřmi uslyšela šramot, jaký mohl způsobit jen něčí opatrný pohyb. Ztrnula a čekala ... čas ukapával. Ale nikdo nevešel. V tom měl ten chlapec pravdu, když včera večer vybral tohle skladiště za jevištěm, aby se tam s ní schoval: byli tu nerušeni a v bezpečí, do skladiště nikoho nenapadne vejít. Všemi zapomenutý kout. Když se konečně odvážila vyhlédnout, nebyl však za dveřmi ani on.

Marnost naděje, že se třeba vrátí, že jenom někam odběhl a zase přijde; lítost nad tím, že ji zradil a že to udělal potom, co se mu se vším svěřila; a taky hlad, zuřivý a hlodavý — narůstání a proplétání pocitů, které už už se hotovily vybít se v pláči... ale plakat ne... ona nikdy nepláče. Nikdy, nikdy, nikdy. Uchopila svou školní brašnu, pohozenou u dveří, a vysypala z ní na zem knihy a sešity a brala pak jeden sešit po druhém a v běsíkovském chvatu začala jejich krasopisně popsané listy trhat na malé a ještě menší kousky. Zuřivě a vztekle, o to vztekleji, že se jí hladký a tuhý papír v prstech vzpouzel. Když bylo hotovo, vyplnila kupkou těch bílých, modře polinkovaných a tenkým perem popsaných útržků onen vychladlý, opuštěný dolík.

Zdál se jí ne dost vyplněný, na okamžik zaváhala, nemá-li ho doplnit útržky nadělanými i z knih, potěžkala početnici... ne, knihy ne. Sešity, to je něco jiného. Ale knihy tu nechá. Už jí nejsou na nic. Pečlivě je poskládala do kožené brašny a tu položila zpátky na skryté místo za dveřmi: kdyby i někdo někdy do kumbálu vstoupil, tady brašnu neuvidí. Pak se napřímila a rozhlédla: i kumbál už jí byl na nic. Vyhlédla oknem, zda je dost nízko nad zemí a zda vede někam do ústraní.

Pod oknem byla maličká zahrádka, sněhem vysoko zapadaná, že keřík angreštu vykukoval jen nejvzrostlejšími vrcholky. A její plot byl nízký, okrasný plůtek ze zahrocených tyčí, a hned za ním vedla uježděná cesta, posypaná kobylinci. Ta cesta, jak si vzpomněla, tam byla i v létě, dva uježděné pruhy vedly zahradou, jež končila dole u řeky, a jezdili po ní pro vodu a z celého městečka tamtudy vodili koně ke koupeli. Tou cestou se dostane snadno do bezpečí.

Musela se jenom dobře odrazit od zdi a skočit daleko, co nejdál, aby dopadla až za plůtek, na uježděný povrch silnice, kde po jejím dopadu nezůstanou žádné stopy. Protože však za sebou chtěla okno nechat aspoň přivřené, odraz se jí tak docela nepodařil, snad se jí smekla noha nebo jí dlouhý skok zmařila sukně či plyšáček, a dopadla právě před plůtek a zabořila se všemi čtyřmi do sněhové peřiny. Byl to toho dne její první styk se sněhem: sníh vlezl do rukávu plyšového kabátku a nabral se i do plstěných holin. Ani jej nesetřepala, přeskočila plůtek a utíkala k řece. K řece a k trati.

Světlo, které předtím pronikalo škvírkou mezi spuštěnými víčky, bylo světlem svítání; spíše prosvětlování než světlo, a radost z něj byla jemná a křehká jak zlatá muší křídla... ale to světlo teď, které proniklo jak hřeb dvěma očními otvory do hlavy, světlo ne nepodobné bílé holé zdi, je právě tak bolestivé, právě tak z něj trne v mozku a tak se pod jeho nárazy oči chvějí, jako ze třpytu sněhu v oné chvíli, kdy doběhla k řece a kdy zároveň s tím, jak vyběhla z dlouhé svažující se zahrady, zaplavil bílou plochu louky a zmrzlý povrch řeky sluneční svit. Světlo a bílá zeď. Slunce a bílý sníh.

O řece vyprávěla tomu chlapci, který ji hanebně zradil. Zachumlali se do vysloužilých kostýmů vesnických ochotníků — večer kostýmy prachem nepáchly — a ona, přestože přivřeli okenici hned jak do kumbálu vešli a dovnitř nedopadal ani modravý odlesk vysokého sněhu, ještě zavírala oči, aby její vyprávění provázela tma absolutní, tma naprostá; tak se jí o řece vyprávělo nejlíp: přesně tak, jak o ní, s peřinou přetaženou přes hlavu, už předtím mnohokrát snila. Věděla o ní všechno: jaké město na jejím břehu leží, kolik řeku přetíná tratí, i přístav lodí uměla vylíčit a znala řeč, kterou se na obou březích řeky mluví.

Chlapec poslouchal a pak řekl: „To všechno sis ale vymyslela, viď?“ — a ona se asi dopustila chyby, když ho nedokázala přesvědčit, že to nejsou výmysly.

„Mám tam strýce,“ mohla říci. „Můj tatínek, který umřel, o svém bratrovi často mluvil.“ Ale neřekla to. Když chlapec neuvěřil, že podoba řeky, města, tratí vlaků a přístavu zaoceánských lodí, tak jak je ona líčí, je věrná, když neuvěřil, že si je jen tak volně nevybájila fantazií zpola dětskou, mohl by i strýce považovat za vymyšleného. Pomalu přivykala oči prudkému jasu a myslela na to, že chlapec by ji stejně zradil, i kdyby jí uvěřil: chlapci jsou na tom vždycky líp než dívky, chlapci nemusejí utíkat do dalekých měst za strýci, aby získali svobodu, chlapci svobodu mají, a proto nemohou mít pochopení pro cizí neštěstí. Mávla nad chlapcem rukou, jeho škoda, že nic nepochopil, a mrzelo ji už jen to, že se dala tak lehce strhnout ke sdílnosti. Vlastně ji chlapec včera večer obloudil, hloupě naletěla měkkému úsměvu falešných úst a nenasytnosti laskavých a nedotěrných rukou.

Tekly jí slzy, vyvolané prudkým jasem a zahanbením ze zrady, a jak pomalu kanuly, na bradě studily. Rázně je otřela předloktím: není čas na nářky. Řeka, jež uplývala pod ledem u jejích nohou, byla uzoučká a klikatila se, v bílé hladině nedotčeného sněhu byly její křivolaké břehy vyznačeny černými kmínky vrb a olší; byla to legrační říčka, ničím nepodobná té mohutné, té daleké, na jejíž břehy se chtěla dostat…a dívka seběhla kolem vrbového houští a pustila se napříč přes zamrzlý tok. Sníh tam byl sfoukaný, nevysoký, ale dobře se nešlo, klopýtala o ledové hrboly. Za řekou bylo nádraží. Maličké jako ta říčka, ale každým nádražím, i malým, projíždějí vlaky. A i tak malá dívka, jako byla ona, se jimi může nechat odvézt na svobodu.

Bílá zeď, jež se tisíci jehlami vbodává do očí a jimi do mozku, zeď holá a lhostejná, zeď bolestivá, se pomalu začíná vzdalovat... ne vzdalovat, ale rozpíjet a pak vířit. Jako předtím vířilo její vědomí, jako se předtím ona stala vrtulí, ubíhající kamsi dozadu a do hloubky, tak se teď začíná otáčet a kroužit ta bílá zeď... a to je snad ještě horší. Protože člověk se točit může a smí, ale když se točí bílé zdi? Ne, ne, zmítá se, to nesmí být, ne, ne, já se bojím. Člověk se může točit, je živý, ale zeď? Co se stane se zdí, když se prudce a vířivě otáčí? A co se stane s člověkem, který se octne před tou zdí? Ne! Ne! — a vtom se stane zázrak: cosi pocítí, patří to k ní, zřetelně cítí, že to k ní patří... pohne tím, pozvedne to. Zakryje si tím oči.

„Pane doktore,“ řekne kdosi, „ona se probouzí.“

To, co měkce spočinulo na tváři a na víčkách, je její ruka, poznává svou ruku a zakryje jí vířivou zeď... a oči se opět ocitnou v šeru a šero není daleko od usínání. A už ne víření, už ne oslepující jas, jen měkké houpání, příjemné pohupování, vlahost a klid. Poddává se kolébání a růžovému šeru.

Na nádraží bylo taky šero. A bylo tam taky teplo. Dokud ležela zahrabaná do hadrů, pytlů a ochotnických kostýmů, hřály ji a ona mohla i usnout, ale než doběhla od okna hospody k řece a přes řeku nahoru k nádraží, pocítila zimu. Hlad a zimu. Ale v nádražní čekárničce na ni dýchlo teplo, větrali do té uzounké místnosti přebytek přehřátého vzduchu z dopravní kanceláře, která byla s čekárnou spojena dveřmi.

Nevešla do nich, jen nastavila prokřehlé tělo teplému proudění, a protože na sebe nechtěla upozornit nesmělostí, optala se nahlas přednosty: „Vy taky prodáváte lístky? Nebo mám počkat na pokladní?“

„Ale, ale,“ řekl přednosta, „kampak?“

„Do Prahy,“ odpověděla klidně, vyndala z plyšáčku peněženku a nebojácně k němu pozvedla oči. Nevěděla o světě ještě mnoho, ale to už stačila postřehnout, že v jejích očích je jakési kouzlo, které každého odzbrojí.

„Tak to máš ještě dost času,“ řekl ten dobrácký muž v rozepjaté uniformě, jejíž kalhoty domácky přidržovaly pod tlustým břichem pruhované šle, „pražák ti jede až za hodinu,“ a lístek jí neprodal. Chvilku okouněl, taky vyhlédl oknem na perón a pak, jakoby bezmyšlenkovitě, dveře mezi kanceláří a čekárnou zavřel.

Nevadilo jí to, byla spíš ráda, že na ni neciví. Nic nepoznal, myslela si, a v té radosti, že tahle lest se podařila, přecházela tam a sem napříč

čekárničkou a rozpustile přitom dělala čapí kroky. Pak pohledem od přednostových dveří vyhledala místo, kde na ni bude nejméně vidět, kout s rohovou ohlazenou lavicí, ale sotva se usadila, přednosta vyšel z kanceláře. Optal se: „Máš hlad, ne?“

„Nemám,“ zapřela spěšně velikou bolest v břiše. A víc proto, aby se utěšila, než aby jemu odpověděla, dodala: „Budu už brzy u tety.“ Že si tak pohotově vzpomněla na tetu, považovala za velmi chytré.

„No nevím,“ řekl ten dobrácký přednosta, „do Prahy je daleko,“ a usmál se na ni.

„Tak daleko to zase není,“ odpověděla rozšafně a předstírala, že ji víc zajímá pípání a zvonění přístrojů v kanceláři, než tenhle rozhovor.

„Tak pojď aspoň blíž ke kamnům,“ vyzval ji. „Ještě se načekáš.“

Snad, kdyby se v myšlenkách a plánech tak neupjala k trati a k vlaku, možná by už v té chvíli vycítila nebezpečí. Do města na břehu cizí řeky se muselo jet přes Prahu, to věděla jistě. Našla si červenou nitku trati v malém školním atlasu, který jí půjčil učitel, rád jí půjčoval knihy, byla jeho nejlepší žákyní, a nitka protínala Prahu a potom ještě mnoho měst, malých i větších, větvila se a křížila s jinými nitkami, bylo to na mapě jako její červené žilkoví. Každému, kdo prohlíží mapy a atlasy, utkví v paměti hněď hor a modř moří a širokých řek, jí se vryly do mozku jenom ty červené vlásečnice. Řeka — a v tom měl ten chlapec pravdu — mohl být výmysl; řeka teď nebyla nejdůležitější. Řeka mohl být sen, krásný sen o volnosti, řeka byla strýcovo vyprávění a vlastní sladké snění, a když se rozhodla pro čin, musela uvažovat ne o ní, ale o trati. Řeka a to určité místo na ní byl cíl, důležitý, velevýznamný, ale dřív musela najít cestu, která k němu vede: trať byla jediný možný způsob osvobození. A měla ji v paměti zaznamenánu s veškerým jejím sbíháním a rozbíháním, křížením a stýkáním, znala jména všech přestupních stanic a z počtu kilometrů, v atlase odměřených, si vypočítala i přibližné ceny jízdenek... trať a nádraží tak přirozeně zapadaly do jejích plánů, tak v nich byly nezbytné, že si je navykla považovat za své spojence, a tak ji nic nevarovalo, když ji ten tlustý a dobrácký přednosta pozval k teplu a ke kamnům. Nepřesedla k nim, ale jen proto, že nestála o to ocitnout se sama v dopravní kanceláři s tím povídavým a jistě zvědavým mužem, chtěla si ušetřit jeho otázky a nutnost vymýšlet na ně chytré a mazané odpovědi, a on zavřel zklamán dveře, jakoby ji chtěl trestat zimou. Pohodlně se uvelebila ve svém rohu, pohupovala nohama, komíhala jimi dopředu dozadu pod zaoblenou, ohlazenou lavicí; nohy obuté do plstěných a od sněhu navlhlých holin, nohy-živé kyvadlo, se čítající vteřiny čekání.

Dřevěné stěny čekárničky byly polepeny velikými hustě potištěnými plachtami, věděla, že čísla seřazená do svislých sloupců jsou jen a jen vlaky, jejich příjezdy a odjezdy, a husté sloupce z písmen že jsou jména stanic, kterými vlaky projíždějí. Nešla si plachty pročítat, jak to lidé, čekající na vlak, obvykle dělají, měla plachty dobře prohlídnuté už z dřívějška, jezdívaly do tohoto městečka s matkou na trh a na tomto nádraží vystupovaly a před návratem domů tady čekávaly, takže věděla, že tyto plachty neslouží lidem vypraveným na dalekou cestu; jakkoli byly hustě potištěny, obsahovaly jen jízdy místních lokálek. Nejvzdálenější místo, kam směřovaly, byla Praha, dál jejich tužby nevedly... a tak jen přivírala oči, aby se tiskařská čerň slila s bělobou papíru v příjemnou šeď. Šeď jí po bolesti očí z jiskřivého sněhu dělala radost a uklidňovala ji. Tolik vlaků, myslela si, tolik odjezdů a tolik stanic, a jsou to jenom místní lokálky! To by bylo, aby ten jediný, na který čeká, ji neodvezl, kam bude chtít!

Přivírala blaženě oči a promítala si do té šedi, jak přisupí vlak a ona nastoupí... sama, mladá, sebevědomá dívka ... a nejdřív to bude lokálka se zelenými vagónky, jejichž každé kupátko má samostatný vchod... a v Praze to bude rychlík, vysoké zaoblené tmavošedé vagóny, pamatuje si je, když jimi odjížděl strýc po otcově pohřbu... a při dvojím přesedání přestup na stále větších nádražích a do vozů stále luxusnějších ... a až vystoupí naposled, nebude to nádražíčko o dvou kolejích, ale obrovská továrna na cestování, spousta semaforů, blyštivých výhybek a kolejí, široké peróny, ruch a šum tisíců lidí... a nebude to říčka olemovaná vrbami, ale řeka široká a kalná a s olejovitými skvrnami... a nebude to městečko, jehož náměstí se spíše podobá rozlehlé návsi, ale velkoměsto s vysokými okny a krásnými bulváry a tajuplnými uličkami... a nebude to trýzeň a nenávist, ale svoboda a láska a strýcovo veselé, laskavé přijetí... a to už bylo té blaženosti přespříliš a ona se zachvěla lítostí.

Ale ona! Z rozpité šedi vystoupila tvář té záhadné ženy, kterou tatínek přivedl a s níž jí bylo souzeno žít po jeho smrti, ženy, kterou by tak ráda milovala, ale kterou musí nenávidět celou duší. Obraz se zaostřoval a zase rozpíjel, podle toho, jak se oči přivíraly nebo otvíraly. Když zavřela víčka docela, byla to vyretušovaná fotografie, která v pronajaté selské světnici, kde teď bydlely, visela na čestném místě nad postelí. Okrouhlý portrét mladé ženy, vyfotografované do půli těla, v černém orámování a na bílé paspartě, ženy, která si na sobě zakládá, ňadra vysoko vyšněrovaná, šaty ozdobené bohatým fižím a na vrcholu vyčesaných vlasů klobouk s růžemi... klobouk i šaty byly uchráněny i do této dnešní bídy, oblékala je v neděli na velkou mši a po návratu z kostela je přepečlivě ukládala, aby co nejdéle vydržely, klobouk do kulaté papírové krabice pod postelí a šaty na měkké ramínko v úzké selské skříni... a teď, až zjistí, že od ní utekla ke strýci, otevře skříň a vytáhne krabici zpod postele, a ač nebude neděle, oblékne temně šedé šaty s třepotavým fižím, a bude muset hodně utáhnout šněrovačku, protože pas mají šaty tak neobyčejně útlý, a před zrcátkem na okně nasadí klobouk... a půjde v tom slavnostním a městském oděvu vesnicí... a budou se za ní dívat přes ploty a za záclonkami a pohledy to budou ještě posměšnější než bývaly ty v neděli, protože už i ve všední den jde návsí nastrojená jak paní, což jí už dávno nepřísluší... ale ji jakoby ty pohledy přímo nadnášely, ona zuřivě pohrdá křupany a dřinou, jíž se musí živit, a pyšná a nepokořená bude nasazovat klobouk s růžemi, dokud se nerozpadne, a ne ani tak jako hmatnou připomínku krásné minulosti, jako spíše přísný závazek do budoucna: ještě se ukáže, kdo je a kdo není, kdo bude nebo kdo nebude paní! — ... a zaklepe na faře a požádá o klíč. Farář, vetchý stařeček, jí řekne jako jí řekl už mnohokrát:, ,Drahá dcero, i v pobožnosti máme být umírnění,“ ale klíč jí vydá, protože i on je nesvůj před jejíma nehybnýma očima s rozšířenými zornicemi... a ona projde starým hřbitovem, kde už se nepohřbívá a který je pouze vstupní branou k nazdobené barokní stavbě kostela, a obrovitým klíčem otevře zámek chrámových dveří. A bude klečet před postranním oltářem, protože nad ním je zavěšen obraz s černou matkou boží, o kterém se tvrdí, že je zázračný a vyplní všechna zbožná přání... a bude tisknout holá kolena na studené dlaždice a propouštět zrnka růžence mezi prsty, do krve popukanými od nezvyklé venkovské dřiny... a tvář bude mít z kamene, takovou, na níž nepoznáš, zda zkameněla bolestí nebo zda je kamenná z bezcitnosti... a bude tam, nehnutá a vzpřímená, klečet do setmění, dokud pro ni, vymrzlou a vysílenou, nepřijde kostelník.

A jakoby někdo pohnul nízkou nabílenou zdí sednice, kterou si pronajaly, podsunula se jejímu pohledu pod spuštěnými víčky i druhá fotografie, ta, která se podobá první svou úpravou jako vejce vejci a družně visí už řadu let vedle portrétu mladé ženy, též v černém oválném rámu a též podložená bílou paspartou. Portrét krásného pána v žaketu, pána s černým knírem, černými vlasy a bílou pletí. Pod zalomenými hroty košilového límce zabodnuta malá perlička a na hlavě vysoký černý hladký cylindr, ten i knír i vlasy se výrazně odrážejí od bílého hladkého čela, pod nímž měkce zapadají do důlků o něco světlejší veselé oči... je to překrásný pán a tak neživý, že se nehodí ani do vzpomínky. A přece macecha, kdykoli se chystala ji napomenout, vyplísnit nebo potrestat, zavedla ji nejdřív před tento ohavný portrét, jehož krása za sebe vděčila fotografovu retušérskému umění, a slova vždy stejně bezmocně patetická odezněla v naběhlém hrdle jak na bubínku s napjatou oslí kůží: Slíbila jsem tvému otci... ležel na smrtelné posteli... odpřisáhla jsem na kříž... řádně povedu a vychovám... —  a teprve pak, když nepřirozené zaklínací formule uvolnily místo přirozeným zlým silám, ji začala tahat za vlasy, přejíždět jí vystouplými klouby zlobných pěstí po spáncích a vykřikovat její provinění.

Křik a rány, to prosím, provinění zasluhuje trestu, na rány a na křik má právo každá matka, která se stará, byť to byla matka nevlastní, avšak nemá právo ji trýznit! Ta nesnesitelnost záhady, proč začala tatínka po jeho smrti nazývat otcem. Otec. Co je to za slovo? Jako kdyby byl tatínek někdo zcela cizí. A přitom, kdykoli vysloví slovo otec, které je názvem pro modlu, dobrou tak k zaklínání živých, vždycky lže. Ona, která si lež tak oškliví. Že říká „ležel na smrtelné posteli“ před cizími lidmi, to prosím, co je komu do toho, jak a kde tatínek umřel, ale proč se neostýchá lhát i před ní, která přece dobře ví, jak to bylo s tatínkovou smrtí! Stěžoval si na bolesti hlavy, ani číst už nemohl a ani přidělávat křehké kramflíčky k jemným botičkám, které šil pro pražské slečny, a lékaři mu léčili oči a on pak jedné noci vstal ze širokého manželského lože, do něhož ji taky někdy ráno pozvali, a dlouho hledal v kuchyni, až se pak vrátil s dlouhým a ostrým nožem na krájení chleba. „Nejdřív zabiju to kuře a pak tu slepici.“ Matka pochopila dřív než ona, koho a co tím tatínek myslí, křikem vyburcovala sousedy, kteří je zachránili... a možná za to se teď stydí, že na něj pozvala cizí lidi, a nazývá jej otcem, aby i on se tím odcizil... a proto možná se na ni občas zadívá a prohodí: „Aspoň kdybys neměla to jeho čelo a ty jeho oči...“ — a tatínka zavřeli do úzké nudličky, která měla zamřížované okno až vysoko u stropu a která se nedala otevřít zevnitř... ale nebylo to vězení, byl to ústav... a v nudličce nebyla ani postel, ani jiné zařízení, jenom vypolstrované stěny, aby tatínek nemohl v záchvatu nic rozmlátit a ničím se poranit... takže když umíral, muselo se to dít na holé zemi a ona si hanebně vymýšlí, když mluví o smrtelné posteli. A nic mu neslíbila ani nic na kříž neodpřisáhla, protože ten týden, co zemřel, ji už k němu nepustili... přísahala a kvílela, ale až když tatínka uviděla ležet v té malé hřbitovní kapli, opírala se o strýce a byla u toho spousta lidí... ano, to přísahala, před strýcem a všemi těmi lidmi, že ji neopustí, sirotu ubohou, že ji řádně vychová, a stále se ji snažila vzít do náruče a dusit vášnivým stiskem... a zas to nebyla postel, na čem tatínek ležel, a nebyl to tatínek, byla to socha spíš... takže když říká otec a zaklíná se těmi strašlivými a prolhanými slovy, chce ji přinutit k poslušnosti ... násilím a trýzní... a všechno tím kazí, všechno tím kazí---

--- a až ji kostelník povede z kostela přes náves, bude zas plakat a kvílet, ona ráda pláče, přísahá a kvílí, když ji pozoruje víc lidí... plakat a kvílet... otevřela oči a hned je zase zavřela, aby vyzkoušela, zda matku ještě uvidí na šedém podkladu jízdního řádu ... plakat a kvílet... tiskla víčka křečovitě dolů, ale obraz se nedostavil. Malinko pohnula rty, „plakat a kvílet“, zašeptala naléhavě, avšak zmizel nejen matčin obraz, ale i lítost nad ní.

A možná to bude úplně jinak, řekla si. Ona půjde do kostela, ale ne k večeru. A taky ne proto, že by se chtěla modlit za ni. Šněrovačka jí vypne tělo a ona si oblékne své temně šedé šaty s nabíranými rukávy a postaví malé zrcadlo na stolní desku a pak ještě o něco níž na židli, a bude se natáčet a kroutit, aby dohlédla na svůj vosí pas, a načechrá si na vysokých prsou bílé fiží... a potom se postaví s rukama zbožně sepjatýma před lavicemi a z kostela vyjde jako jedna z posledních, aby ten řezník měl dost času sejít s kůru k nízké hřbitovní zdi, přes kterou je vidět dolů na silnici, a čekat tam na ni... a bude se klanět, smekat klobouk a uctivě ji zdravit... a potom půjde s kloboukem v ruce vedle ní, hlavu nakloněnou k levému rameni, aby všichni, kdo čumí kolem, viděli, jak si váží každého jejího slova... a bude brumlat pod úzkými vousky: „Paní Marie! Při vašem mládí... a při vaší kráse ... nemáte právo volit život jeptišky“ — a ona, macecha, osvobozená jejím útěkem k strýci, žijícím v městě na břehu široké řeky, nebude muset opakovat tu větu o slibu, který dala svému nebohému muži, když ležel na smrtelné posteli---

---- když nebude mít mě, myslela si vzdorně, bude si řezníka moci vzít... a řezník se bude vypínat a povytahovat své narezlé vousky... a ona nebude muset dřít... a koupí si nové klobouky a nová načechraná fiží... a dají se spolu vyfotografovat a budou to nové dvě oválné fotografie nad postelí... a to už skousla spodní ret a nohy jí umdlely: splihle visely z lavice dolů k zemi.

Zlobné pokušení ji přimělo vyzkoušet to: a sotva přivřela oči, už se na rozpité šedi jízdního řádu namísto portrétu krásného muže v žaketu a v černém cylindru objevil tlustý, ruměný a knírkatý řezník. Zdušené vykřikla, vyskočila a rozeběhla se k východu. Vletěla přímo do náruče zelené uniformy.

Četník stál rozkročmo, holínky pevně zaklíněny mezi veřejemi, a i ruce roztahoval přes celou šířku dveří, vyplňoval svým tělem celý jejich prostor; jak se s ním nečekaně a prudce srazila, vykřikla a odrazila se od něj, ale udělala kočičí obrat a pokusila se proklouznout pod jeho rozkročenýma nohama. Reagoval právě tak rychle jako ona a zarazil její pohyb nastaveným kolenem. Obrátila se tedy a proletěla dveřmi dopravní kanceláře, ale tam už na ni čekal ten dobrácký přednosta a pevněji přidržel za plyšový kabátek. Protože se bránila a zmítala a kousala, četník vytáhl řetízky. „Tohle tě zkrotí,“ zachřestil jimi, „tohle každého zkrotí,“ a dobrák přednosta ji pevně držel za obě zápěstí. Byla útlá, samozřejmě, byla to zápěstí ještě téměř dětská, a přednosta řekl: „Z toho by se vám vyvlíkla, pane vrchní. Přivážeme ji raději za nohu,“ a zasmál se, jako by udělal kdovíjaký vtip, a táhl ji k těžké dubové židli.

„Ne!“ vykřikne, „ne!“ — a stane se druhý zázrak: předtím uviděla svou ruku a nyní slyší svůj hlas. Výkřikem se konečně prodírá k jasnému vědomí a začíná slyšet i nejtišší šelesty a zvuky, tlumený vzdech, tajené pohyby a šoupání... ale oči nechává stále zavřené, teď už je opatrná: ti, jež slyšela, ale o nichž neví, kdo jsou, si mají myslet, že stále ještě spí. A taky proto oči neotvírá, že si z předchozí chvíle zapamatovala, že i malá škvírka mezi víčky postačí, aby ji do očí bodlo oslepující světlo bílé zdi. Nechce vidět tu zeď, protože by musela myslet na to a vzpomínat si, jak bodá v očích a jak je v plstěných holinách těžký sluncem ozářený sníh.

Ano, ten sníh. Ne vlak, ne trať, ne Praha, ne široká řeka, ne přístav námořních lodí, ne cizí město na břehu veliké řeky... ale sníh, samý sníh. Jako by únava byla jen sníh. Jako by sníh byl na všechno převeditelný, jako by byl úzkostí, otupěním, odevzdaností, malátností i strachem. Nic než sníh. Mokrý, těžký, hluboký, jiskřivý, s okoralými hranami, zraňující. Úmorný sníh.

Oči však už touží prohlédnout, stojí ji to námahu, aby se víčka sama proti její vůli neotevřela, tiskne je k sobě, a že je stisk víček chvílemi až křečovitý, vzniká za nimi komíhavý a třaslavý pohyb. Jsou to jakési šedé, černé a bílé čáry, třepetají se a ubíhají, podobají se nejdříve plachtám potištěných jízdním řádem a později rozmazanému pohybu jemných a holých větviček mladých listnáčů, jak je viděla z okénka jedoucího vlaku.

Protože vlakem nakonec jela. Jela po té trati, která jedním koncem ústila do Prahy, jenomže chyba byla v tom, že četník ji odvážel právě na druhou stranu. Vzali ji s přednostou každý pod jedním ramenem a vysadili na vysoké schůdky vagónu; potom našli prázdné kupé a oba tam s ní byli až do odjezdu. Muži spolu ani příliš nemluvili, střehli každý její pohyb; když jí četník odpoutával v dopravní kanceláři nohu od dubové židle, oba muži se obávali, že se zase pokusí utéci a že se bude zmítat a bude kousat a škrabat, ale v tom se zmýlili. Seděla dál nehnutě se svěšenou hlavou, tak nehnutě, že ji museli pozdvihnout na nohy a popostrčit, aby šla, a sotva vyšli na perón, ohromila ji natolik nečekaná spousta lidí, že jen toužila kolem nich proběhnout. Ti všichni lidé museli vědět, že ji četník s přednostou povedou, protože nečekali na vlak, ale jen na ni, civěli na ni a ukazovali si ji, tlačili se kolem ní a hlasitě si sdělovali dojmy. Byla to opravdu malá a zastrčená díra, když se všichni tak rychle dozvěděli o zatčení dítěte... a ona se ani nepodívala, zda někoho zná, napadlo ji, že i ten chlapec může být mezi čumily, a zavřela i uši, protože nechtěla slyšet jejich poznámky a výkřiky; nechala se bezbranně vléci četníkem a přednostou, byla jim dokonce vděčná, že ji táhnou tak spěšně ke schůdkům a nitro se jí křečovitě svíralo hanbou.

Z protilehlého směru vsupěl na staničku nákladní vlak, přednosta sestoupil na perón a zapískal; a jak se jejich vlak rozjížděl, přednostova hlava pomalu uplouvala, ruka salutovala vedle čela, vlídná, usměvavá tvář; když vyjeli z nádraží, četník se postavil zády ke sklu zasunovacích dveří. Přikrčila se do plyšáčku a dívala se z okna; pro tentokrát byl sen o velikém městě na břehu široké řeky zabit a ze smutku nad tím jí slzy několikrát vyplavily oči. Zaklonila hlavu a přinutila vláhu vsáknout zase zpátky: jenom pohled na temné haluze míjených stromů byl rozmazaný a zamžený.

V chodbičce se nakupili a tísnili zvědavci, hlučeli a snažili se zahlédnout ji skulinami mezi rámem dveří a obrysy četníkova těla; nikdo se však neodvážil dostat se dovnitř. Až v následující stanici nastoupila babka s husou a drala se do dveří.

„Neblázněte, lidi,“ vrčel četník, „já vás sem nemůžu pustit.“

„Přece mě tu nenecháte s tou husou, pane vrchní. Taková mačkanice. Husa se udusí.“

Asi ji četník dobře znal, protože jí nakonec zasouvací dveře pootevřel a s babkou vklouzl do kupíčka i její děda. Babka se nejdřív postarala o husu, široký košík, z něhož huse čouhala hlava, postavila na podlahu mezi sebe a dívku a pak rozprostřela na lavici svou širokou sukni. Z černé kabely ušité z černého voskovaného plátna vytáhla nejprve kostkovanou utěrku, uhladila ji na klíně, a potom balíček s velikými buchtami. Rozlomila buchtu ve dví, byla plněná povidly. „Nemají chuť? Pane vrchní!“ Babka věděla, že ochotu k rozmluvě musí zaplatit.

Její dědek si sedl do kouta a nacpal si fajfku, dlouho ji zapaloval doma dělaným zapalovačem a pak začal vypouštět z úst obláčky. Babka pomlaskávala, střásala drobečky na střed utěrky a dědek, když nashromáždil v prázdných ústech dost slin, si odplivl do žlábku u dveří, přesně vedle četníkovy vysoké boty. Četník už opět zaštítil dveře vlastním tělem, aby nikdo nemohl vejít do kupé a nikdo aby nemohl utéci.

Lesík za oknem už přeběhl, dole hluboko pod náspem se bělal ledový příkrov točité řeky, trať stoupala stále výš a ona se přimkla pohledem k otevřenému rozhledu, ale nedokázala zabránit očím, aby se nestáčely do strany; babčino mlaskání a nakyslá vůně povidel jí působily rezavé svírání. Četník postřehl jedno hladové zamžikání a řekl: „Já hlad nemám... ani chuť... ale dejte jí, jestli můžete. Nestačil jsem jí koupit nic k snídani.“

Babka natáhla ruku s buchtou, vybrala pěknou, krajovou, dívka se však odmítavě stáhla do svého koutku, ruce zastrčila hluboko do kapes myšího kožíšku a začala kývat nohama v plstěných holinách. Špička boty opisovala půlkruh, kyvadlo, které se přibližovalo a zase vzdalovalo od husí hlavy.

„Nechce?“ řekla babka ohromeně, „ona, prosím, nechce! Podívejte na princeznu!“ Dotčeně vrátila krajovou buchtu k ostatním. „Tak to je ta pražská holka?“ optala se četníka.

„Ta,“ přisvědčil co nejstručněji.

„Na co ta může být hrdá?“

Četník mlčky pokrčil rameny.

Když babka neudala buchtu, jinou možnost úplatku už neměla, než jemnou výčitku, jež byla zároveň uznáním: „A vy byste jí ještě kupoval snídani,“ řekla, „že byste si s ní dělal starosti.“

Husa, které pevně svázali křídla i nohy než ji vložili do košíku, civěla okem stále v jednu stranu; špička holiny dosahovala na nejzazším bodě vychýlení téměř až k jejímu zobáku, ale zdálo se, že dotěrný pohyb husu nerozčílí. Zneklidněla teprve, když zatoužila zasunout hlavu pod křídlo a narazila na napjaté plátno, jímž byl košík pošit.

„To já ne ze svého,“ promluvil konečně četník, „kam bych přišel, krmit všechny, které doprovázím.“ A po malém odmlčení: „Dostal jsem to pro ni.“

„Snad ne od ní?“ zahořela babka zvědavě. „Tak se na to podívejte,“ řekla s uspokojením, když četník přisvědčil, „to se tak někdo stará, a stejně se nedočká odměny.“

Četník se sklonil k babčinu uchu a sdělil polohlasem: „Plakala pro ni. U nás na strážnici. Jako kdyby byla její.“

„Ale nepovídejte! Pane vrchní!“ podivovala se babka tak uspokojeně a děda ukázal troubelem dýmky směrem k rohu, kde se houpaly holínky. „To ji vezete do šatlavy?“ Na své stáří měl děda hlas podivně vysoký.

Husa zírala do prázdna, občas oko zakryla mázdrou a zase je pomalu obnažila: usínala. Dívka ji kopla špičkou holiny do zobáku, ale husí krk trčel dál z košíku, tuhý a jako drátem podepřený. Se zavřeným okem husa vypadala jako vycpaná; učitel ve škole měl takhle vycpaného čápa ve vitríně. Dívka se smekla z lavice a oběma rukama stiskla strnulý krk. Teprve nyní husa poděšeně zagagala a začala sebou v košíku divoce zmítat.

„Necháš ji!“ Babčina široká sukně zavlála a husa i košík pod ní zmizely.

„Tfuj!“ uplivl si děda užasle a tabáková močka mu potřísnila rty.

A četník přiskočil ode dveří, uchopil dívku za rameno a smýkl s ní dále od babky i od husy.

Když se pohyby v kupé uklidnily (babka si košík postavila k noze a huse přehodila přes hlavu sukni), řekla babka pohoršené a směrem k četníkovi: „Že se aspoň trochu nestydí.“

„Taková?“ ufrkl děda, „taková, a stydět se?“

Husa vytáhla hlavu zpod sukně, tyčila se nad babčiným kolenem, mázdra dál klouzala poklidně po oku nahoru a dolů, ale lidské jazyky se dívčinou neuvážeností zcela rozvázaly.

„Proč si brala vdovce,“ řekla babka. „Všichni ji varovali. Uvázat si vdovce s dítětem, copak je to za štěstí. Taková pohledná ženská.“

„Přiběhla v noci na strážnici,“ řekl četník, „a rvala si vlasy.“ Pohlédl směrem k rohu, kde visely splihle dvě plstěné holínky. „Děvče není špendlík, těšil jsem ji.“

„Měla ji nechat jeho příbuzným,“ řekl děděk. „Když ji okradli.“

„Hanba za hanbu,“ prohlásila babka. „To se dostala do čisté rodiny.“

„Slíbila to nebožtíkovi,“ namítl četník. „Odpřisáhla to na kříž, když ležel na smrtelné posteli.“

„Jenomže to ještě nevěděla, jak se k ní zachovají jeho příbuzní,“ připomněl dědek. „Jakýpak slib, když ji okradli.“

Jí ta slova klouzala do uší lehce nabobtnalá a oslizlá slinami cizích jazyků. První čas po odjezdu z Prahy spolu plakávaly, když se jim doneslo, co se o nich po vesnicích povídá, vlezly si spolu do jediné postele, kterou měly v pronajatém pokoji, tiskly k sobě hlavy a jejich slzy se mísily, až odplavily ten cizí sliz.

Doprovodily strýce na nádraží a když se vrátily do bytu mezi ostatní smuteční hosty, byl tatínkův majetek už rozdělený. Jako ostříži kroužili příbuzní zemřelého kolem věcí, jež si postupně odváželi; za nebožtíkovou sestřenicí, která stěhovala svůj díl jako poslední, vyhodila vdova na schodiště otlučený nočník. „Tady máš, strako! Pomoz si!“ Byla pravda, co říkal ten dědek s fajfkou: na ves přijely jen se dvěma ranci, v jednom byly vdoviny šaty a v druhém několik hrnců a něco nádobí. Nestydatí příbuzní okradli i ji a první věcí, kterou musela vdova udělat, bylo, že rozstříhala bez milosti svoje krásné černé šaty a ušila jí z nich nádhernou sukni. Tyhle černé šaty se jí nikdy nezprotivily, jako ony tmavošedé svatební, a jak visívaly splihlé ve skříni, chodívala je hladit a čichat k nim; látka šatů zvláštně voněla, byla to tajemná, těžká vůně, matka říkala, že to jsou vzácné voňavky její bývalé paní, kterými se občas navoněla, a tatínek tvrdil, že je to pach drahých doutníků. „A možná, že načichly i doutníky,“ připouštěla matka, „oblékala jsem tyhle šaty taky když měli páni hosty, a jejich hosté kouřili drahé doutníky,“ — a pak jí oblékla černou sukni, látka stále vydechovala tu těžkou vůni, ale už vzdálenou a ještě tajemnější, a obě při tom plakaly.

„Nebreč,“ řekla matka, „co brečíš! Směj se. Máš krásnou sukni. Ani děvčata z velkých statků nebudou mít takovou sukni.“

„Ale ty taky brečíš.“

„Toho si nevšímej.“

„Brečíš, že už nemáš šaty.“

„Hloupá. Nač by mi byly. Za panskou už by mě beztak nikde nechtěli. A ty musíš nosit do školy jen samé krásné věci. Ať si nás chrapouni klidně pomlouvají.“

Avšak naneštěstí sukně nepatří k hodnotám, jež jsou nadány nesmrtelností: když jednou večer sukni svlékla a chtěla ji uložit na židli, uviděla sice díru jako první, ale nestačila ji zakrýt. Matka ji hned vlekla před fotografii: „Přiznej se! Děláš mi samé naschvály! Ty jsi schválně zničila tu krásnou sukni. Abys mi způsobila bolest. Ale proč? Řekni proč? Z holého nevděku!“ — a ona stála, neschopná obrany, a civěla na vyretušovaného krasavce, ve kterém nemohla a odmítala poznat svého tatínka, a pak se vytrhla: „Pusť! Nech mě!“

„Ještě budeš drzá! Namísto co bys mě odprosila ...“

„Nevím, jak se to stalo. Asi hřebík v lavici. Nebo trn na zahradě.“

„Ne. Nevěřím. Přiznej se před tváří svého otce, že jsi sukni zničila schválně.“

„Tatínek by mě za díru v sukni nebil.“

„Áááá... budeš vzdorovat. Slíbila jsem tvému otci...“

„Nic jsi mu neslíbila.“

„ ...když ležel na smrtelné posteli…“

„Nikde neležel! A o nic jsem se tě neprosila.“

„Áááá... nevděčná... jiná by mi ruce líbala...“

„Třeba řezníkova holka, viď? Ta ti žádnou prašivou sukni neroztrhá.“

„Áááá...“ — a ztloukla ji za roztrženou sukni, za vzdor i za to, že připomněla řezníkovy námluvy po každé velké nedělní mši. A potom se zavřela v komoře a dlouho plakala nad jejich obapolnou bídou: „Ááááách... ááááách“---

--- ale to všechno nemohl četník vědět. Vzrušení na chodbičce už opadlo, zvědavci buď už vystoupili nebo se rozešli do vyprázdněných kupé, a tak si mohl sednout; sundal si helmu, utřel si velkým kapesníkem otlačené čelo a nohu ve vysoké botě a v zelené ovinovačce opřel o protější sedadlo. Řekl: „Ještě to s ní zkusíme po dobrém. Vezu ji do školy. Matku nerespektuje, tak ať s ní promluví učitel.“

„Tenhle učitel je přísnej,“ pokývla babka spokojeně.

Dědek se uchichtl: „Nejdřív k učiteli a potom do šatlavy,“ a ukázal oslintanou troubelí směrem k rohu u okna, kde visely spuštěny skleslé holínky.

Do školy! Vzpomínka na roztrhané sešity a na pohozenou školní brašnu s knihami jí projela tělem jako silné mrazení. Je učitelovým miláčkem, ale tohle by jí ani učitel neodpustil. Vyhrkla: „Chce se mi na záchod.“

Četník si nasadil helmu a zavrtěl hlavou: „Kdepak. To známe.“

Zamlela se a řekla: „Tak já to udělám tady.“

Babka pohoršené odsedla. „Pane vrchní,“ řekla, „ta to klidně udělá. Ty pražský děti jsou tak zkažený a protřelý ...“

„Až budeme přijíždět k mostu,“ rozhodl četník. Před mostem byla trať zapuštěna do strmého srázu a on se domníval, že tam by se neodvážila vyskočit z vlaku, jestli něco takového zamýšlí. Pak řekl: „Tak pojď. Stejně si s tebou chci ještě promluvit.“

Vedl ji uličkou ke kraji vagónu, nikdo nevyšel, aby se podíval, jak ji vedou, možná to byli už jiní lidé, než ti, kteří ji viděli nastupovat, nic o ní nevěděli a neměli být nač zvědaví, a ona šla pomalu před četníkem a jak se vlak kolébal, chytala se stěn. U posledního okénka ji četník uchopil za rameno. „Tak, a teď mi řekni, kde jsi byla v noci.“ Mělo to vyznít hodně přísně a stroze, aby se polekala a promluvila, ale ona, jak mu zblízka pohlédla do očí, si uvědomila jejich lačnou nahost, takhle nahé oči měl fousatý řezník, když se před kostelem díval na její matku, a ona vtáhla hlavu do límce plyšáčku. „Nevím,“ trhla rameny.

„Byla jsi s tím klukem, viď?“ Naklonil se k ní a ona ucítila, jak je jeho dech nepříjemně kyselý. Oči dvakrát zamrkaly, aby skryly nahotu. „No, řekni, kde jste byli?“ Jeho naléhání, ač vůbec nerozuměla tomu, co nahota četníkových očí znamená, v ní vyvolalo pocit převahy.

Odtáhla hlavu od jeho kyselého dechu a řekla: „S jakým?“ Vyznělo to vychytrale.

„Jen nezapírej,“ znova se k ní přiblížil. „A copak jste spolu prováděli, no?“ Povšimla si jeho rtů, byly jasně červené a lesklé slinami, ošklivily se jí.

„Nechte mě,“ řekla hlasitě. Vycítil její odhodlání křičet, kdyby ještě chvíli naléhal.

Přistižený a tím nucený zaútočit, četník hvízdl: tak takováhle ty jsi! — a řekl mstivě, protože na ní nevymohl vystrašené doznání a protože mu vůbec nemínila být po vůli: „S tím klukem, co tě udal.“ Zasmál se. „To koukáš, vid?“

Udal... udal... chvilku jí trvalo, než si to slovo dala do souvislosti s chlapcovou tváří... udal... neuvěřila četníkovi. Chlapec zradil a ona oplakala jeho zradu, ale byla to zrada jiného druhu, než o jaké mluvil četník: chlapec ji nepochopil, měl ji za bláznivku a opustil ji... udal ji přednosta na nádraží, tím si byla jista, telefonoval, když ona odpočívala v koutě čekárničky... a o chlapci tenhle četník ví, protože večer předtím ji s ním vidělo mnoho lidí. A kdyby ji skutečně udal, našli by ji už v kumbálu za jevištěm a ne až na nádraží... „o žádném klukovi nevím,“ zasmála se mu do očí, vytrhla se a vykročila po nejisté, kolébavé podlaze.

„No, jen se nepitvoř,“ sykl za ní, „on to z tebe učitel vyrazí,“ ale do nástupního prostoru vagónu za ní nešel. Chvilku počkala, pak pootevřela dveře na toaletu, hlasitě jimi bouchla, zase čekala a když se ani pak četník neobjevil, nahlédla opatrně zpátky do chodbičky; četník tam kouřil, otočen k ní téměř zády, a s někým se bavil. Bůhví, čím si byl ten muž tak jist snad nepřístupností tratě, snad její dívčí bázní.

Levými koly se vlak tiskl ke kamenité stráni. Trať tu vybudovali nedávno, vlaku prostříleli cestu, prorazili tunely, krátké a úzké, a udělali úzký chodník jednokolejky. Vlak při jízdě obkružoval tvary vršků, v zákrutech si hvízdal a před vjezdem do kratičkých tunelů vydechoval páru. Byla to krásná trať, romantická, obě ji obdivovaly, když tudy jely na útěku z Prahy. Zapamatovala si, že tam hluboko dole teče řeka, ta směšná a úzká, a od četníka věděla, že nyní už brzy přijde most, vysoký a dlouhý, klenoucí se ne nad vodou, ale nad údolím mezi dvěma vrchy. Za most dojet nechtěla, to už by byla příliš blízko stanice městečka, ve kterém čeká učitel a škola; musela spěchat.

Pravá strana svahu, ta pod tratí, na kterou hleděla, byla hluboká a obnažená, tak srázná, že by rukou dosáhla na vrcholky vysokých stromů, vyrůstajících mnoho metrů dole pod tratí... ale skočila. Zda se ve vlaku strhl pokřik, zda lidé otevírali okna, aby ji viděli, jak padá, zda ženy ječely a četník vystřelil do vzduchu pro výstrahu, zda vlak odsupěl anebo někoho napadlo zatáhnout za záchrannou brzdu — nevěděla. Byl jen let a kroužení. Vír a pád.

Schoulila se hned po výskoku do klubíčka, točila se jak vlček, poddala se tomu letu ... a dole, téměř na úpatí srázu, zjistila, že k odvážným je někdy osud milostivý: až na několik odřenin nebyla poraněná. Vlak přece jen nejel tak rychle, aby se nedalo vyskočit, a protože vyskočila na počátku širokého průsmyku, padla do vysokého sněhu, který ji ochránil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Člověk v závěsu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.