Pauline Réageová

Příběh O / Návrat do Roissy

Brno 2014

Histoire d’O suivi de Retour à Roissy de Pauline Réage

© Société Nouvelle des éditions Jean-Jacques Pauvert, 1954—1972, 1969 et 1975

© Pauvert, département de la Librairie Arthème Fayard, 2010

Translation © Matěj Turek, 2005, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013, 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-012-8 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-013-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-014-2 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-015-9 (Formát MobiPocket)

Obsah

Příběh O

ŠTĚSTÍ V OTROCTVÍ

I/ MILENCI Z ROISSY

II/ SIR STEPHEN

III/ ANNE-MARIE A KOVOVÉ KROUŽKY

IV/ SOVA

Návrat do Roissy

ZAMILOVANÁ

ROISSY-EN-FRANCE

EDIČNÍ POZNÁMKA

Příběh O

ŠTĚSTÍ V OTROCTVÍ

Jean Paulhan

Vzpoura na ostrově Barbados

Roku 1838 byl poklidný ostrov Barbados zkropen krví dosti neobvyklé vzpoury. Zhruba dvě stě černochů obou pohlaví, kterým byla nedávno předtím březnovým vyhlášením rovnoprávnosti udělena svoboda, přišlo jednoho rána žádat svého bývalého pána, jistého Glenelga, aby je přijal zpátky. Bývalí otroci měli spoustu důvodů a stížností sepsaných anabaptistickým pastorem do sešitu, který s sebou přinesli. Pak započala diskuse. Ale Glenelg, snad z nesmělosti, snad kvůli svědomí nebo z prostého strachu před zákonem, se nenechal přesvědčit. Nato byl slovně i fyzicky napaden a pak s celou rodinou zmasakrován. Černoši se ještě toho večera vrátili k práci na políčkách, ke klanovému vyjednávání, k robotě a dalším zavedeným rituálům. Guvernéru Mac Gregorovi se vše brzy podařilo ututlat a boj za rovnoprávnost mohl pokračovat. Sešit se stížnostmi se nikdy nenašel.

Občas na něj myslím. Je pravděpodobné, že kromě oprávněných stížností, které se týkaly provozu ubikací (tzv. workhouses), nahrazení biče samotkou či zákazu „tovaryšům“, jak se nově nazývali svobodní dělníci, onemocnět, obsahoval přinejmenším náznak obrany otroctví. Například poznámku, že člověk ocení jedině takovou svobodu, která druhého uvrhne do odpovídajícího područí. Není na světě člověka, který by se radoval z prostého faktu, že může volně dýchat. Ale získám-li například právo vyhrávat na bendžo do dvou do rána, pak můj soused ztrácí svobodu nemuset až do dvou do rána to mé zatracené drnkání poslouchat. Mohu-li si dovolit nepracovat, pak musí můj soused pracovat za dva. Vždyť je přece známo, že nezkrotná vášeň pro svobodu vede na celém světě dosti rychle ke střetům a válkám stejně nezkrotným. A vzhledem k tomu, že otroku je zákonem dialektiky souzeno stát se pánem, je zjevně zbytečné urychlovat přirozený běh věcí. Uvažme konečně, že i odevzdání se vůli druhého (jak se to stává zamilovaným a mystikům) a zjištění, že člověk pozbyl osobních rozkoší, zájmů a komplexů (konečně!), přináší jistou velikost a zadostiučinění. Zkrátka a dobře, ona útlá knížečka by dnes byla snad lépe než před sto dvaceti lety symbolem kacířství, knihou skutečně nebezpečnou.

Zde však bude řeč o nebezpečných knihách poněkud jiného druhu: o knihách erotických.

I. Přímý jako dopis

Proč je ostatně označovat za nebezpečné? To je přinejmenším nerozvážné. Podněcuje nás to, abychom je četli, a vystavovali se tak nebezpečenství — natolik si obvykle připadáme odvážní. Ne bezdůvodně doporučují zeměpisné společnosti svým členům, aby v popisech cest nezdůrazňovali prožitá nebezpečí. Ne ze skromnosti, ale kvůli možnému pokušení, jako to dnes vidíme u válek. Ale o jaká nebezpečí jde?

Sám vidím přinejmenším jedno. A je to jen drobné nebezpečí. Příběh O je zcela nepochybně kniha, která čtenáře poznamená. Která ho nějak, a často velice, změní. Která zvláštním způsobem závisí na tom, jak na čtenáře působí, a která se tak sama proměňuje. Po několika letech už to není táž kniha. Původní kritiky nám brzy začínají připadat poněkud povrchní a směšné. Ale co naplat, kritik se nikdy nesmí obávat vlastního zesměšnění. Nejjednodušší je samozřejmě říct, že tomu vůbec nerozumím. Čtu-li O, připadám si jako v pohádce — je známo, že pohádky jsou erotické příběhy pro děti —, jako v kouzelném zámku, který vypadá docela opuštěný, a přesto na čalouněných křeslech, taburetech a postelích s nebesy neleží prach, stejně jako na důtkách a bičících. Nelpí na nich, mohu-li to tak říci, díky jejich přirozenosti. Na řetězech není ani stopa rzi, na pestrobarevných okenních tabulkách ani kapka sraženého dechu. Vybaví-li se mi při pomyšlení na O nějaké slovo, pak je to slovo decentnost. Vím, že by se těžko obhajovalo, ale to ponechme stranou. A jako vítr, který bez ustání vane všemi pokoji tajuplného zámku, vane v O neznámý čistý a pronikavý duch prostý jakékoli příměsi. Je to duch rozhodnosti, která se nezastaví ani před bolestným sténáním nebo závratí rozkoše. Musím se ostatně přiznat, že já sám obecně dávám přednost pravému opaku. Mám rád díla, jejichž autoři alespoň trochu váhali, měli s námětem zprvu potíže a nejspíš si nebyli zcela jisti, zda se svého úkolu dokáží plně zhostit. Příběh O naopak spěje bez sebemenšího zaváhání od začátku ke konci. Připomíná spíše vášnivý proslov než prosté vyprávění. Spíše dopis než důvěrný deník. Ale komu je tento dopis adresován? Koho má tento proslov přesvědčit? Nemám zdání, koho se na to zeptat, vždyť ani nevím, autorko, kdo jste...

Že jste žena, o tom nepochybuji. Nejen kvůli smyslu pro detail — vaše popisy šatů ze zeleného saténu, šněrovaček, několikrát podkasaných sukní: jako prstýnek vlasů v natáčce! Nebo další důkaz: ve chvíli, kdy René zanechává O dalšímu trýznění, O má tolik duchapřítomnosti, aby si povšimla, že její milý má prošoupané trepky, a pomyslela si, že mu bude muset koupit nové. To mi připadá téměř neskutečné. Na něco takového by muž nikdy nepřišel, nebo by se o tom přinejmenším neodvážil psát.

A přece je O svým způsobem vyjádřením mužného ideálu. Mužného, nebo přinejmenším mužského. Konečně žena, která souhlasí! Která souhlasí s čím? S tím, co ženy odjakživa odmítají (a zejména dnes). S tím, co jim muži odjakživa vyčítali: že se bez ustání chovají jako ženy, že jejich ženství prostupuje celou jejich bytost, včetně myšlení. Že je třeba je neustále krmit, mýt, malovat, že je třeba je neustále bít. Že potřebují jen dobrého pána, který to s laskavostí nepřehání: neboť ženy využijí veškerou energii, radost a potěšení, které jim z našich projevů lásky plynou, aby byly milovány jinými. Zkrátka že je na ně potřeba vzít bič. Je jen málo mužů, kteří netoužili mít svoji Justinu. Ale žádná žena, pokud je mi známo, doposavad netoužila jí být. Nebo přinejmenším ne nahlas, s tak hlasitým nářkem a sténáním, s tak odzbrojující silou, s tak dravou touhou po utrpení a ochotou jdoucí až do roztrhání těla i duše. Ano, jste žena, ale žena s duší rytíře nebo křižáka. Jako byste byla obojí. Nebo jako by vám byl adresát vašeho dopisu neustále tak nablízku, že byste přijala jeho touhy i jeho hlas. Ale jaká žena, kdo jste?

Jisté je, že Příběh O vychází z veliké hloubky. Cítím v něm především to spočinutí, ten klid vlastní dílu, které autor dlouho nosil v srdci nebo v hlavě: je mu důvěrně známé. Kdo je Pauline Réageová? Snad jen obyčejná snící žena, jakých je tolik. Vždyť prý stačí jen naslouchat tlukotu vlastního srdce, které nic nezastaví. Anebo je to žena velkého světa, která tím vším prošla a diví se, že dobrodružství, jež tak pěkně začalo — nebo alespoň tak vážně: askezí a tresty —, nabírá obrátky špatným směrem a uspokojení, které přináší, je náhle dosti pochybné? Neboť na tom se shodneme. O zůstává v jakémsi nevěstinci, kam ji zavedla láska, zůstává tam a je jí tam docela dobře. Ale přesto:

II. Neúprosně decentní

I mne konec překvapil. A nepřesvědčíte mě, že to je skutečný konec. Že si ve skutečnosti (dá-li se to tak říci) vaše hrdinka opravdu na Siru Stephenovi vymůže souhlas se svou smrtí. I to, že jí železa nesundá, dokud bude živá. Ale tím jistě není řečeno vše a naše včelka — teď mluvím o Pauline Réageové — si nechala spoustu medu pro sebe. Kdo ví, možná jí tentokrát, poprvé za celou dobu, vedl ruku zájem spisovatelky, aby jednou mohla napsat pokračování hrdinčiných dobrodružství. Navíc se takový závěr natolik nabízí, že bylo zbytečné jej psát. Napadne přece každého z nás a už se jej nezbavíme. Ale vy, jak jste na něj přišla vy — a co jste jím chtěla říci? Vracím se k tomu, neboť jsem si jist, že jakmile to pochopím, porozumím smyslu všech těch taburetů, postelí pokrytých kožešinami a řetězů. A jakmile se tak stane, všechny ty rekvizity uvolní cestu úžasné nejasné postavě, tajuplnému přízraku plnému nejrůznějších úmyslů a podivných hnutí.

Musím zde také zvážit, co je vlastně na mužské touze tak zvláštní, tak nepřijatelné. Vidíme, že ty skalní stěny, mezi nimiž se prohání a v náhlých poryvech vzdychá vítr, zní jako mandolína. Lidé se na ně přicházejí podívat zdaleka. A přesto bychom zprvu nejraději prchli, přestože tu hudbu milujeme. Co když je úlohou erotických (nebo chcete-li „nebezpečných“) knih burcovat naši pozornost? Dodávat nám sebedůvěru jako zpovědník? Ano, vím, že si na to člověk většinou zvykne. I muži se po nějaké době zbaví rozpaků. Dokonce tvrdí, že to oni sami s tím začali. Lžou a můžeme říci, že je to zjevné, až příliš zjevné.

Ženy se chovají podobně, namítnete mi. Nepochybně ano, ale u nich to není tak nápadné. Kdykoli mohou všechno popřít. Ta decentnost! Odtud jistě pochází názor, že jsou krásnější, že krása je rodu ženského. Krásnější? Tím si nejsem tak jist. Ale v každém případě jsou diskrétnější, jemnější — i v tom je svým způsobem krása. Již podruhé tak vyslovuji decentnost v souvislosti s knihou, kde o ní není takřka ani slovo.

Ale je tomu skutečně tak? Nemám na mysli tu poněkud fádní a falešnou decentnost, jež o některých věcech prostě nemluví, která prchá před projevy života a vyžaduje, aby tento útěk všichni viděli. Existuje ještě jiný druh decentnosti, decentnost neoblomná a rychle trestající, která bez váhání ponižuje tělo, aby mu vrátila jeho bezúhonnost, a která ho navrací do doby, kdy se v něm ještě neprobudila žádost a skála nezazpívala. Decentnost, do jejíhož náručí je nebezpečné upadnout. Neboť k jejímu uspokojení je zapotřebí svázaných rukou a roztažených stehen, těl vydaných napospas ranám, slzám a potu.

Zdá se, že říkám hrozné věci. Snad, ale to proto, že hrůza je přece naším denním chlebem — a „nebezpečné“ jsou ty knihy, které nás vydávají všanc přirozenému ohrožení. Který milenec by se nezděsil, kdyby si plně uvědomil závažnost právě daného slibu, jímž se skutečně zavazuje na celý život? Která milenka by nezaváhala, kdyby pochopila význam slov: „Před tebou jsem nepoznala skutečnou lásku. Než jsem tě poznala, nikdy jsem nic takového necítila,“ která jí přicházejí na rty? Nebo ještě lépe: „Prosím, potrestej mě za to, že jsem byla šťastná i předtím, než jsem tě poznala.“ A vzápětí je vzata za slovo, a abych tak řekl obsloužena.

V Příběhu O mučení rozhodně nechybí. Nechybějí rány jezdeckým bičíkem ani cejchování rozpáleným železem, o koženém obojku či vystavování na otevřené terase ani nemluvě. Skoro tolik různých mučení jako modliteb v životě světců na poušti. Jsou stejně pečlivě odlišena a jakoby očíslována — navzájem oddělena jako korálky. Ale není to vždy mučení radostné — chci říci radostně udělované. Například René, přítel O, je odmítá. A připojí-li se Sir Stephen, pak spíše jako z nemilé povinnosti. Každopádně se jím nebaví. Není v něm stopa sadismu. Vše se nakonec děje, jako by O sama od začátku chtěla být trestána a utiskována.

Tady mi jistě kdekterý hlupák namítne cosi o masochismu. No prosím. Jenže tím jen ke skutečnému tajemství přidá matoucí zástěrku jazyka. Co se však skrývá za slovem „masochismus“? Že bolest je zároveň rozkoší a utrpení slastí? Snad. To jsou taková tvrzení, jakých metafyzikové rádi a často užívají — jako třeba že každá přítomnost je vlastně nepřítomností nebo že každé slovo je mlčením — a já rozhodně netvrdím, že nemohou mít svůj smysl nebo být přinejmenším nějak užitečná, i když jim obvykle nerozumím. Ovšem pravdivost těchto tvrzení nevychází z prostého pozorování, a není tedy záležitostí lékaře či praktického psychologa, tím spíše ne nějakého hlupáka. Můžete mi ovšem namítnout, že jde o skutečnou bolest, kterou však masochista dovede proměnit v potěšení, že jde o utrpení, z něhož způsobem, který zná jen on sám, dokáže masochista vyextrahovat čirou slast.

Jaká úžasná novinka! Lidem by se tak konečně podařilo nalézt, co tak horlivě hledali v lékařství, v morálce, ve filozofii nebo v náboženství, totiž prostředek, jak se vyhnout bolesti — nebo jak ji alespoň překonat, porozumět jí, i kdyby to znamenalo odhalit vlastní hloupost nebo pochybení. A co víc, ukázalo by se, že lidstvo tento lék zná odjakživa, neboť masochismus rozhodně není nic nového pod sluncem. To bych se ovšem musel ptát, proč masochistům nebyla vzdávána větší čest a proč jim tohle tajemství nebylo dávno zcizeno, nebo proč nebyli zavřeni do klecí, aby je bylo možno lépe pozorovat.

Možná že si lidé nikdy nekladou otázky, na které by již dopředu neznali odpověď. Možná by je stačilo navzájem seznámit, vytrhnout z jejich osamění. Jenže lidská přání jsou nesplnitelná. Proto je zde alespoň ta klec a v kleci zavřená mladá žena. Stačí jí jenom naslouchat.

III. Velice zvláštní milostný dopis

Říká: „Čemu se divíš? Jen pohleď zblízka na svoji lásku. Zděsila by se, kdyby na okamžik pochopila, že jsem žena, a navíc z masa a krve. Vroucí prameny krve nevysušíš tím, že na ně zapomeneš.

Tvá žárlivost tě neklame. Skutečně jsem díky tobě šťastná, zdravá a tisíckrát živější. Přesto nemohu zabránit tomu, aby se toto štěstí brzy neobrátilo proti tobě. I kámen zpívá hlasitěji, když je krev spokojená a tělo odpočaté. Radši mě drž v té kleci a trošku mě krm, máš-li k tomu dost odvahy. Cokoli mě přibližuje k nemoci a ke smrti, mě činí věrnou. A jen ve chvílích, kdy mě necháváš trpět, nejsem v nebezpečí. Nesnaž se být mým bohem, nahánějí-li ti povinnosti bohů strach. A každý ví, že bohové nejsou nejvlídnější. Už jsi mě viděl plakat. Zbývá ti jen najít v mých slzách zalíbení. Cožpak mé hrdlo není nádherné, když se proti mé vůli svírá a dusí v sobě potlačený křik? Je až příliš pravda, že je na nás třeba vzít bič. A ne jeden, lepší by byla devítiocasá kočka.“

A dodává: „Jaký hloupý žert! Ale ty stejně ničemu nerozumíš. Myslíš, že kdybych tě nemilovala k zbláznění, že bych se s tebou odvážila takhle mluvit? A zradit tak ty, jež jsou na tom stejně jako já?“

A ještě říká: „To má fantazie, to mé nejasné sny tě každým okamžikem zrazují. Zbav mě sil. Zbav mě těch snů. Vydej mě cizím náručím. Pospěš si, abych ani neměla čas snít o tom, že jsem ti nevěrná. (A skutečnost, ta už tě nemusí tolik zneklidňovat.) Ale hlavně mi ze všeho nejdřív vypal svůj monogram. Je jedno, zda na sobě ponesu stopy po bičíku a po řetězech nebo kroužky v pohlaví, jen ať je jasné, že ti patřím. Dokud mě budou bít a znásilňovat z tvé vůle, budu jen tvou myšlenkou, tvou touhou, tvou utkvělou představou. A to jsi přece chtěl, alespoň myslím. Já tě zkrátka miluji a chci to také.

Přestala-li jsem být jednou provždy sama sebou, nepatří-li mi již ani ústa, ani pohlaví, ani ňadra, stávám se stvořením z jiného světa, ze světa, kde všechno změnilo smysl. Jednou už možná nebudu vědět, kým jsem bývala. K čemu mi bude rozkoš, na co mi budou něžnosti tolika mužů, tvých vyslanců, které nedokáži rozlišit, když tě už s nimi nebudu moci srovnávat?“

Takto mluví. A já jí naslouchám a je mi jasné, že nelže. Snažím se ji pozorně sledovat (i když mě prostituce dlouho přiváděla do rozpaků). Je nakonec možné, že vzrušující pláštík mýtů a legend nebyl pouhým jinotajem, stejně jako posvátná prostituce historickou kuriozitou. Je možné, že donekonečna se opakující prostoduché popěvky se slovy „hynu láskou k tobě“ nejsou jen obyčejnou metaforou. Stejně jako slůvka prostitutek milencům: „Jsem celá tvoje, dělej si se mnou, co se ti zlíbí.“ (Je zvláštní, že se citu, který nás svádí z cesty, zbavujeme tím, že ho podsouváme zlodějům nebo prostitutkám.) Možná že když Heloisa psala Abélardovi: „Budu tvou děvkou“, nebyl to pouhý slovní obrat. Příběh O je nepochybně nejvášnivějším milostným dopisem, jaký kdy nějaký muž obdržel.

Připomíná mi příběh bludného Holanďana, který musí brázdit oceány, dokud nenajde dívku, jež by obětovala život, aby ho vysvobodila. A také příběh rytíře Guiguemara, jehož vyléčí ze zranění jen žena, která pro něj vytrpí, „co nikdy žádná žena nevytrpěla“. Jistě, Příběh O je delší než středověká romance a obsáhlejší než obyčejný dopis. Asi má také hlubší kořeny. Možná nebylo nikdy tak těžké jako dnes porozumět, co si mezi sebou říkají chlapci a kurvičky — a co si podle mne mezi sebou říkali i ti otroci z Barbadosu. Žijeme v době, kdy se k nám ty nejobyčejnější pravdy mohou vracet jen nahé — jako O — a v masce sovy.

Neboť dnes často slyšíme normální, rozumně vypadající lidi mluvit o lásce jen tak, jako o nějakém vrtkavém citu, který nepřináší žádné důsledky. Říkají, že láska nabízí mnohé rozkoše a že to tření dvou těl není tak úplně bez půvabu. Dodávají, že dary rozkoše může plně vychutnat jen ten, komu se v lásce podaří zachovat fantazii, poddat se vrtochům milostného vzplanutí a vlastní přirozené svobodě. Proč ne. A je-li skutečně tak jednoduché, aby si dvě osoby opačného — nebo dokonce stejného — pohlaví navzájem poskytovaly rozkoš, tím lépe, jen ať se zbytečně neostýchají. Vadí mi na tom jen jedno, vlastně dvě slova: slovo láska a také slovo svoboda. Rozumí se, že to jsou slova naprosto protikladná. Skutečná láska, to je přece závislost — nejen v rozkoši, ale v celém bytí, i v tom, co mu předchází, v touze existovat, závislost na bezpočtu maličkostí: na rtech (a na tom, jak se usmívají, či jak jsou zkřivené), na ramenou (a na tom, zda se zvedají, či klesají), na očích (jsou-li mírně zvlhlé, nebo naopak suché a necitelné), zkrátka na celém tom cizím těle i s duchem nebo chcete-li duší, kterou v sobě skrývá — na těle, které dokáže v každém okamžiku zářit víc než slunce a mrazit víc než sněhová pláň. Na tom není nic veselého, to vaše mučení mi vedle toho připadá úplně k smíchu. Chvějete se, když se dívka skloní, aby si zapnula přezku na střevíčku, a zdá se vám, že všichni vidí, jak vám je. Raději bič a kroužky do masa? A co se týče svobody... Kterýkoli muž či žena, kteří ji opravdu zakusili, by raději řvali bolestí, nemajíce pro ni než nadávky a slova zatracení. Ano, strašných věcí je v Příběhu O dost. Ale někdy se mi zdá, že ta muka nepodstupuje jistá mladá žena, ale jen myšlenka, způsob myšlení, názor.

Pravda o vzpouře

Je zvláštní, že štěstí v otroctví je dnes považováno za novou myšlenku. V rodinách už neplatí právo rozhodovat o životě či smrti dětí, ze škol vymizely tělesné tresty a šikana mladších žáků, manželská poslušnost se již nevynucuje řemenem a v kobkách smutně hnijí titíž mužové, kteří kdysi hrdě nastavili šíje sekyře před zraky veřejnosti. Dnes již mučíme jen anonymně a vždy ty nepravé. Takové mučení je tisíckrát odpornější. A v našich válkách již nehynou jednotlivci, ale jsou spalována hned celá města. Přílišná mírnost otců, učitelů nebo milenců je dnes draze zaplacena kobercovými nálety, bombami s napalmem a atomovými výbuchy. Jako by tu existovala jakási záhadná rovnováha mezi druhy násilí, jakkoli jsme dovolili, aby nám jeho smysl unikl. A já nemám nic proti tomu, že jeho význam znovu objevuje žena. Dokonce mne to ani nepřekvapuje.

Popravdě nemám na ženy tolik různých názorů, jak je mezi muži obvyklé. Divím se prostě, že existují. Víc než divím: já doslova žasnu. Asi proto mi připadají tak úžasné a nepřestávám jim závidět. Ale co vlastně?

Občas se mi zasteskne po dětství. Ale nestýská se mi po úžasu a nových objevech, jak o tom často mluví básníci. Ne. Vzpomínám na ně jako na dobu, kdy jsem byl zodpovědný za celý svět. Ať už jsem byl postupně mistrem světa v boxu, kuchařem, politikem a řečníkem (ano, nezapírám), generálem, zlodějem, nebo dokonce rudochem, stromem či skálou. Namítnete, že to všechno byla jen hra. Ano, pro vás dospělé jistě ano, ale pro mne ne, ani trochu. Já tehdy nesl svět na svých bedrech se všemi starostmi a povinnostmi, které to s sebou obnáší. Byl jsem tehdy pánem vesmíru. Ale proč o tom mluvím?

Protože ženy se z nějakého důvodu po celý život podobají těm dětem, jimiž jsme byli. Rozumějí tisícům věcí, které nám mužům unikají. Většinou například umějí šít. Umějí vařit. Vědí, jak zařídit byt a co se k sobě nehodí — neříkám, že to vše umějí dokonale, ale ani já nebyl stoprocentní indián. A to zdaleka není všechno. Rozumějí si se psy a s kočkami, dokáží se bavit s těmi malými ztřeštěnci, které pouštíme mezi sebe, totiž s dětmi: učí je kosmologii a dobrému chování, hygieně a pohádkám a tak dále, až po hru na klavír. My muži se zkrátka již od dětství každý chceme stát mužem, který by byl všemi muži světa zároveň. Zato ženám je zřejmě dáno být všemi ženami (a všemi muži) současně. A to zdaleka není všechno.

V dnešní době se říká, že když člověku skutečně porozumíme, budeme mu moci skutečně odpustit. Mně se však vždycky zdálo, že u žen — i když jsou takřka univerzální — je tomu přesně naopak. Mám dost přátel, kteří mě berou takového, jaký jsem, a já je beru také tak — aniž bychom se chtěli navzájem nějak měnit. Jsem dokonce stejně jako oni rád, že je každý z nás takový, jaký je. Ale neznám ženu, která by nechtěla změnit muže, jehož miluje, a zároveň změnit i sebe samu. Jako by to úsloví nebylo pravdivé, a tak jako by stačilo někomu skutečně porozumět, abychom mu neodpustili nic.

Ne, Pauline Réageová není zrovna shovívavá. A já si dokonce říkám, jestli to trochu nepřehání a jsou-li ženy skutečně takové, jak se domnívá. Ale většina mužů s ní bude jistě ráda souhlasit.

Musíme tedy litovat ztráty onoho sešitu se stížnostmi otroků z Barbadosu? Upřímně řečeno se obávám, že je ten znamenitý anabaptista, který je sepsal, v apologetické části o výhodách otroctví prošpikoval všelijakými nesmysly. Že například otroci budou vždy (v čemž měl přinejmenším z dnešního hlediska pravdu), že to vždy budou titíž (s tím už by se dalo polemizovat), že se svým stavem je třeba se smířit a neztrácet výčitkami čas, jenž by mohl být věnován hrám, meditaci a jiným obvyklým radostem. A tak dále. Ale zdá se mi především, že neřekl pravdu: že Glenelgovi otroci svého pána milovali, že bez něj nedokázali žít, stejně jako nedokázali žít bez svého otroctví. Tu pravdu, z níž koneckonců vychází i nesmlouvavý, neúprosně decentní a neutuchající vášnivý duch Příběhu O.

I/ MILENCI Z ROISSY

Jednoho dne vzal její milenec O do míst, kde spolu ještě nebyli, do parku Montsouris, do parku Monceau. Po krátké procházce sedí vedle sebe na okraji trávníku, když vtom před nimi na rohu uličky mimo obvyklé stání náhle zastavuje auto s počítadlem podobné taxíku. „Nastup si,“ říká jí. Nastupuje tedy. Je podzim a už se stmívá. Oblečena je jako obvykle: střevíčky na vysokém podpatku, kostýmek s plisovanou sukní, hedvábná halenka, je prostovlasá. Zato má dlouhé rukavičky, které jí sahají až k rukávům, a v kožené kabelce má doklady, pudřenku a rtěnku. Automobil se pomalu rozjíždí, aniž by muž řidiči cokoli řekl. Zatahuje však napravo, nalevo i přes zadní sklo stahovací roletky. O si sundává rukavice v domnění, že ji chce její milý líbat anebo si přeje, aby ho polaskala. Ale on říká: „Podej mi kabelku, jenom ti překáží.“ Podává mu ji, on ji odkládá stranou a dodává: „Taky jsi příliš oblečená. Odepni si podvazky a sroluj si punčochy pod kolena.“ Není to vůbec tak snadné, taxík stále zrychluje a také má strach, aby se řidič neotočil. Konečně jsou punčochy srolované a ona je v rozpacích, že má pod hedvábným kombiné nohy nahé a volné. Rozepnuté podvazky jí navíc kloužou po stehnech. „Stáhni si podvazkový pás,“ říká jí, „a sundej si kalhotky.“ To už je jednodušší, stačí dát ruce pod sukni a trochu se nadzdvihnout. Bere jí z rukou pás i kalhotky, otevírá kabelku a dává je do ní. Pak říká: „Neměla by sis sedat na kombiné ani na sukni. Vyhrň si ji a sedni si přímo na sedačku.“ Koženková sedačka je kluzká a studená a citelně se lepí na stehna. Pak pokračuje: „Teď si zas natáhni rukavice.“ Taxík dál ujíždí a ona nemá dost odvahy zeptat se Reného, proč najednou mlčí a nic neříká, ani proč po ní chce, aby takhle tiše seděla, polosvlečená a vystavená cizím pohledům, zato v rukavičkách, v černém autě, které je veze bůhvíkam. Nic jí nenařídil ani nezakázal, ale přesto se neodvažuje přehodit nohu přes nohu nebo dát kolena k sobě. A tak jen sedí a rukama v rukavičkách se po obou stranách pevně opírá o sedačku.

„Tak jsme tady,“ říká on najednou. A skutečně: taxík zastavuje v krásné aleji pod klenbou stromů — jsou to platany — před jakýmsi penzionem skrývajícím se mezi parčíkem vpředu a zahradou, jaké najdeme na předměstí Saint-Germain. Pouliční lucerny stojí opodál, v autě stále panuje přítmí a venku prší. „Nehýbej se,“ říká René. „Seď a nehýbej se.“ Natahuje ruku k límečku její halenky, rozvazuje mašličku a pak rozepíná knoflíky. Ona trochu vypíná poprsí, neboť se domnívá, že se chce pomazlit s jejími ňadry. Ne. Nahmatává jen ramínka podprsenky, aby je mohl přeříznout malým kapesním nožíkem, a podprsenku jí sundává. Má teď pod halenkou, kterou jí znovu zapnul, nahá a volná ňadra, stejně jako má nahé hýždě a pohlaví a nohy od pasu ke kolenům.

„Poslouchej,“ říká jí. „Teď jsi připravená, takže tě tu můžu nechat. Vystoupíš a zazvoníš u brány. Půjdeš za tím, kdo ti otevře, a budeš dělat, co ti nařídí. Když hned nevstoupíš, dojdou si pro tebe, a když nebudeš poslouchat, přinutí tě. Kabelku? Ne, kabelku už nebudeš k ničemu potřebovat. Jsi pouze dívka, kterou dodávám. Ale ano, samozřejmě že tam přijdu. Tak jdi.“

Jiná verze téhož začátku je jednodušší a ráznější: stejně oděnou mladou dívku odvezl její milý a nějaký jeho přítel, kterého neznala. Neznámý seděl za volantem, on vedle dívky, a byl to neznámý, kdo dívce vysvětlil, že její přítel byl pověřen, aby ji připravil, že jí sváže ruce v rukavičkách za zády, že jí odepne a sroluje punčochy, sundá podvazkový pás, kalhotky i podprsenku a že jí zaváže oči. A že ji pak odvezou do zámku, kde už jí řeknou, co má dělat. A skutečně, když byla takto svlečena a spoutána, pomohli jí asi po půlhodině cesty vystoupit z auta, musela vyjít po schodech, pak projít jedněmi nebo dvěma dveřmi, pořád naslepo, a když jí sundali pásku z očí, byla v temné místnosti, kde ji nechali samotnou stát asi půl hodiny nebo hodinu, nebo dvě, to nevím, ale trvalo to celou věčnost. Když se pak konečně otevřely dveře a rozsvítilo světlo, bylo vidět, že čekala v obyčejné, pohodlně zařízené místnosti, která však byla přece jen něčím zvláštní: na podlaze ležel tlustý koberec a v místnosti nebyl žádný nábytek kromě skříní vestavěných do všech stěn kolem. Dveře se otevřely a v nich stály dvě mladé, pohledné dívky oblečené jako služky z osmnáctého století: měly na sobě dlouhé nabírané sukně z lehkého materiálu, jež jim zakrývaly nohy, vpředu sešněrované nebo na háčky zapnuté úzké korzety, jež jim vzdouvaly ňadra, poloviční rukávy nad lokty a kolem výstřihu krajkové volány. Měly namalované oči i rty. Kolem krku měly těsné obojky a na zápěstích kožené náramky.

Vím také, že O rozvázaly ruce, neboť je měla doposud spoutané za zády, a řekly jí, aby se svlékla, že ji vykoupou a namalují. Svlékly ji tedy do naha a šaty jí pečlivě složily do jedné ze skříní. Nenechaly ji vykoupat samotnou a upravily ji jako u kadeřníka v jednom z těch velkých křesel, která se dají sklopit, když vám myjí hlavu, a znovu narovnat, když vám po vodové ondulaci nasazují vysoušeč. Vždycky to trvá nejméně hodinu. Nyní to trvalo ještě déle. Seděla v křesle nahá a od komorných měla zakázáno přehodit nohu přes nohu nebo i jenom dát nohy k sobě. A jelikož před ní bylo přes celou stěnu veliké jednolité zrcadlo, viděla se takto otevřená pokaždé, když do něho pohlédla.

Když byla připravená a nalíčená, na očích lehké stíny, rty jasně rudé, hroty ňader a dvorce kolem bradavek lehce růžové, na okrajích stydkých pysků rovněž růž a v rýze mezi hýžděmi, v klíně, v podpaždí, mezi ňadry i na předloktích něco parfému, odvedly ji do pokoje, kde se mohla dobře prohlédnout v trojkřídlém zrcadle i ve velkém zrcadle na zdi. Nakázaly jí, aby se posadila na kulatý taburet mezi zrcadly a čekala. Taburet byl pokryt černou kožešinou, která ji trochu píchala mezi stehny, koberec byl rovněž černý, stěny rudé. Na nohou měla červené pantoflíčky. V jedné ze stěn malého budoáru bylo veliké okno s výhledem na krásný zšeřelý park. Bylo po dešti, stromy se kývaly ve větru a vysoko mezi oblaky svítil měsíc. Nevím, jak dlouho v rudém budoáru zůstala, ani zdali tam skutečně byla sama, jak se domnívala, nebo zda ji někdo pozoroval tajným otvorem ve zdi. Vím však, že když se obě dívky vrátily, držela jedna krejčovský metr a druhá košík. Byl s nimi muž v dlouhé fialové róbě s nabíranými rukávy zúženými kolem zápěstí, která se mu při chůzi od pasu dolů rozevírala. Bylo vidět, že má pod šaty jakési punčochy, jež mu zakrývají nohy i stehna, ale odhalují pohlaví. A právě toho si O všimla ze všeho nejdříve, hned při jeho prvním kroku, potom biče spleteného z řemínků, který mu visel za opaskem, pak toho, že je maskován černou kápí a že také oči mu stíní tylová síťka — a konečně jeho černých rukavic z jemné kůzlečiny. Přikázal jí, aby se nehýbala — samozřejmě jí tykal —, a dívkám, aby si pospíšily. Ta, co držela metr, pak změřila O kolem krku a zápěstí. Byly to vcelku běžné míry, byť spíše menší. Nebylo nijak těžké najít v košíku, který držela druhá dívka, odpovídající obojek a náramky. Jak obojek, tak náramky byly zhotoveny z několika tenkých vrstev kůže, dohromady ne silnější než prst, a měly zacvakávací zámečky, jež šlo odemknout pouze pomocí malého klíčku. Přímo proti nim byly do kůže vsazeny zjevně pevné kovové kroužky umožňující oba náramky spojit k sobě nebo obojek k něčemu připoutat, neboť obojí bylo sice natolik volné, aby to nepůsobilo bolest, avšak zároveň tak těsné, že tudy již nešlo žádné další pouto provléknout. Kolem krku jí tedy byl nasazen obojek a na zápěstí náramky a pak jí muž přikázal, aby se postavila. Posadil se místo ní na měkký taburet, přitáhl si ji až ke kolenům, dlaní v rukavičce jí vklouzl mezi stehna, pohladil ji po ňadrech a sdělil jí, že bude předvedena ještě toho večera, jakmile o samotě povečeří. Skutečně povečeřela sama, stále nahá, v jakémsi miniaturním pokojíčku, kam jí neviditelná ruka servírovala malým okénkem pokrmy. Když byla po jídle, znovu pro ni přišly ony dvě dívky. V budoáru jí sepjaly kroužky na náramcích, takže měla ruce spoutané za zády, a na kroužek na obojku uchytily dlouhou červenou pláštěnku, kterou jí přehodily přes ramena. Rudý plášť ji celou zahaloval, ale při chůzi se jí rozvíral, protože si jej s rukama za zády nemohla přidržovat. Jedna z dívek kráčela před ní a otevírala dveře, druhá šla za ní a opět je zavírala. Prošly předsíní, dvěma salonky, až vstoupily do knihovny, kde čtyři muži popíjeli kávu. Byli oděni stejně jako ten první, až na to, že neměli masky. O však stejně nestačila zahlédnout jejich obličeje a ujistit se, je-li mezi nimi její milý (ale byl tam), neboť jeden ze čtveřice na ni obrátil prudké světlo, kterým ji úplně oslepil. Všichni zůstali bez pohybu na svých místech, dívky jí po bocích, muži naproti ní. Prohlíželi si ji. Pak reflektor zhasl. Dívky odešly. Avšak O už zase měla pásku přes oči. Poručili jí, aby přistoupila trochu blíž. Udělala tedy několik nejistých kroků dopředu a poznala, že stojí před velikým krbem, kolem něhož předtím čtveřice mužů seděla: ovanul ji žár a v tichu slyšela tlumené praskání polen. Stála čelem k ohni. Jakési dvě ruce jí nadzdvihly plášť, jiné dvě jí sklouzly po bedrech a po zadku, poté co zkontrolovaly náramky: nebyly v rukavicích a jedna z nich jí vnikla do obou otvorů současně tak prudce, až vykřikla. Kdosi se zasmál. Někdo jiný řekl: „Otočte ji, ať se jí můžeme podívat na prsa a do klína.“ Musela se otočit a žár plamenů jí olízl hýždě. Čísi ruka se zmocnila jejího ňadra, něčí ústa druhé bradavky. Náhle však ztratila rovnováhu a přepadla komusi do náruče. Jiný muž jí roztáhl nohy a něžně rozevřel stydké pysky. Na vnitřní straně stehen ucítila lehké šimrání vlasů. Slyšela, jak jeden z nich říká, aby ji přinutili pokleknout. Což také udělali. Bylo to pro ni velmi nepříjemné, o to více, že jí zakázali, aby dala kolena k sobě, a že ji za zády spoutané ruce nutily do předklonu. Dovolili jí, aby se trochu zaklonila a přisedla si na paty, jako to dělají jeptišky. „Vy jste ji nikdy nesvazoval?“ — „Ne, nikdy.“ — „Ani nebičoval?“ — „Ani nebičoval, ale právě...“ To odpovídal její milenec. „Právě,“ přerušil ho druhý hlas. „Kdybyste ji občas spoutal, trochu ji zbičoval a jí se to líbilo, to by nemělo smysl. Je třeba překonat ten okamžik, kdy se jí to ještě líbí, a dohnat ji k slzám.“ O se pak musela zvednout, a už jí chtěli uvolnit ruce, zcela nepochybně proto, aby ji mohli připoutat k nějakému sloupu nebo ke zdi, když tu někdo namítl, že se jí chce nejprve zmocnit, a to hned — takže si musela znovu kleknout, tentokrát však byla opřená ňadry o podnožku, s rukama stále spoutanýma za zády a s vysoko vystrčenou zadnicí, a jeden z mužů ji popadl za boky a vnikl do ní. Pak uvolnil místo dalšímu. Třetí chtěl vniknout užším z otvorů a přirazil tak prudce, že vykřikla: když ji v slzách stékajících jí pod páskou a sténající pustil, sesunula se na podlahu, jen aby jí tvář sevřela čísi kolena, takže ani její ústa nezůstala ušetřena. Konečně ji nechali ležet spoutanou na zádech v rudé róbě před krbem. Slyšela, jak si nalévají a pijí a jak hýbají křesly. Někdo přikládal do ohně. Náhle jí kdosi strhl pásku z očí. Velikou místnost s knihami po stěnách slabě osvětlovala lampa na malém stolku a znovu se rozhořívající plameny. Dva z mužů stáli a kouřili. Další seděl a pohrával si na klíně s jezdeckým bičíkem. Ten, který se nad ní skláněl a laskal jí ňadra, byl její milenec. Ale zmocnili se jí všichni čtyři a ona nerozeznala, který z nich byl on.

Vysvětlili jí, že tak tomu bude vždy, dokud bude na zámku, že obvykle uvidí tváře těch, kteří ji budou znásilňovat a mučit, avšak nikdy ne v noci, takže se nikdy nedozví, kdo z nich se k ní choval nejhůř. A že s bičováním tomu bude stejně, ale že chtějí, aby se jednou viděla, jak ji mrskají, takže jí napoprvé oči nezavážou, ale nasadí si masky, aby je nepoznala. Její milenec jí pomohl vstát a přikázal jí, aby se ve svém červeném pláštíku posadila na opěradlo křesla poblíž krbu a poslechla si, co jí chtějí říct, a podívala se, co jí chtějí ukázat. Ruce měla pořád spoutané za zády. Ukázali jí bičík, byl černý, dlouhý a tenký, z útlého bambusu potaženého kůží, jaké je možno spatřit ve výlohách obchodů s jezdeckým vybavením. Kožený bič, který měl za pasem muž, jehož spatřila jako prvního, byl dlouhý, spletený ze šesti řemínků. Konečně měli důtky s dosti tenkými řemínky zakončenými drobnými uzlíky, jež byly hrubé, jako by je byli namočili do vody, což také, jak se hned přesvědčila, skutečně udělali — polaskali ji totiž důtkami mezi nohama a roztáhli jí stehna, aby na citlivé kůži lépe poznala, jak jsou řemínky vlhké a studené. Na stolku ještě zbývaly klíče a ocelové řetízky. Podél jedné stěny knihovny byla nízká galerie podepřená dvěma sloupy. V jednom z nich byl zapuštěn hák ve výšce, kam mohl nataženýma rukama dosáhnout na špičkách stojící muž. O, kterou vzal milenec jednou rukou pod rameny a druhou ji hladil mezi stehny tak náruživě, že málem omdlévala, bylo sděleno, že jí uvolní ruce jen proto, aby ji hned zase pomocí náramků a jednoho z ocelových řetízků k tomuto sloupku připoutali. Že se tak s výjimkou paží, které bude mít spoutány nad hlavou, bude moci volně hýbat a sledovat dopadající rány. Že ji budou v zásadě švihat jenom přes zadek a přes stehna, zkrátka od pasu ke kolenům, jak byla připravena v autě, když musela sedět nahá na hladkém čalounění sedadla. Ale že jí jeden z přítomných mužů zřejmě bude chtít poznamenat stehna jezdeckým bičíkem, který zanechává krásné dlouhé a výrazné pruhy, jež dlouho vydrží. Budou však postupovat pěkně pomalu, aby měla dost času křičet, vzpouzet se a naříkat. Nechají ji odpočinout, ale jakmile popadne dech, budou pokračovat, řídíce se nikoli podle jejího nářku nebo slz, ale podle výraznosti a barvy pruhů, jež jí biče na stehnech zanechají. Poukázali na to, že tento způsob posuzování bití je nejen spravedlivý a že jsou při něm jakékoli pokusy oběti sténat víc, než je nutné, aby v trestajících vzbudila soucit, zbytečné, ale že navíc umožňuje bičování i mimo zámek, třeba venku v parku, jak se to často děje, nebo v jakémkoli bytě či hotelovém pokoji, samozřejmě s použitím roubíku (který jí hned také předvedli), jenž utlumí všechen křik a nepropustí než slabé sténání, zato slzám nikterak nevadí.

Tohoto večera však o jeho použití neuvažují, právě naopak. Chtějí slyšet O naříkat pod ranami biče, a to co nejdříve. Hrdost, s níž odolávala touze křičet bolestí, jí dlouho nevydržela: slyšeli dokonce, jak je prosí, ať ji uvolní, ať alespoň na chvilku přestanou, aspoň na chviličku. Aby unikla šlehání řemínků, zmítala se O tak zuřivě, až se před sloupem skoro otočila, neboť řetízek, jímž byla připoutána, byl sice pevný, ale svou délkou jí dával trochu volnosti. Díky tomu dostala přes břicho, přes stehna a přes boky skoro stejně jako přes hýždě. Rozhodli se, že ji musí šňůrou přivázat těsněji ke sloupu, a tak na chvíli ustali v bičování. Protože ji připoutali břichem ke sloupu dosti napevno, vychýlila se trochu na jednu stranu a musela pořádně vystrčit zadek na druhou. Další rány už šly mimo něj pouze úmyslně. Vzhledem ke způsobu, jakým ji její milenec vydal mužům napospas, si O mohla domyslet, že dovolávat se u něj slitování by byl ten nejlepší způsob, jak ještě podnítit krutost, s níž si vychutnával nezpochybnitelné důkazy své nadvlády. A byl to skutečně on, kdo jako první s uspokojením poznamenal, že ji kožený bič, pod nímž zprvu tak sténala a naříkala, poznamenává mnohem méně nežli rány navlhčenými řemínky důtek i než první rány jezdeckým bičíkem, že prodlužuje její bolest a že jim dovoluje začít ji znovu bičovat, téměř kdykoli se jim zachce. Přál si, aby dále používali jenom bič. Mezitím si však ten, jenž měl na ženách rád jen partie, jež mají společné s muži, okouzlen pod lanem vyšpulenou zadnicí, která se s každým pokusem uniknout jejich pohledům ještě více nabízela, vyžádal chvilku, aby se jí mohl zmocnit: rukama jí rozevřel žhnoucí půlky a bolestivě a ne zcela bez obtíží do ní vnikl. Poznamenal přitom, že by bylo třeba daný otvor trochu zpřístupnit. Shodli se, že použijí příslušných prostředků.

Když ji odvázali, napůl v mdlobách a vrávorajíc, už opět v červeném plášti se musela posadit do velkého křesla u krbu, aby jí předtím, než ji dají odvést do jí určené cely, dopodrobna vylíčili pravidla, jimiž se bude muset během pobytu na zámku i v běžném životě poté, co zámek opustí (aniž by proto znovu nabyla svobody), řídit. Zazvonili na zvonek. Vstoupily dvě dívky, které ji předtím přijaly, a přinesly jí oblečení pro pobyt na zámku i něco, podle čeho ji budou moci rozpoznat hosté, kteří zámek navštívili před jejím příchodem nebo kteří jej navštíví později. Úbor se značně podobal jejich: přes velice pevný a v pase silně stažený korzet a škrobenou spodničku z jemné lněné tkaniny dlouhé šaty s širokou sukní, jejichž živůtek odhaloval korzetem podepřená a krajkou sotva zakrytá ňadra. Spodnička byla bílá, korzet a šaty z bledě zeleného saténu, krajka rovněž bílá. Když byla O oblečená a seděla opět v křesle u krbu — v atlasových šatech vypadala ještě bledší —, obě dívky se chtěly mlčky vzdálit. Jeden z mužů však jednu z nich zadržel a druhé pokynul, aby vyčkala. Tu, jíž se zmocnil, dovedl k O, natočil ji zády, jednou rukou si ji přidržel v pase a druhou jí vyhrnul sukně, aby O — dle svých slov — předvedl, k čemu tento úbor slouží a jak dobře je vymyšlený, neboť k vykasání sukně do libovolné výšky stačí přepnout jednoduchý pásek, a hned je zjednán pohodlný přístup ke všemu, co sukně odhalí. Dosti často mimochodem nechávají na zámku a v parku chodit dívky s takto vzadu nebo i vpředu až do pasu vykasanými sukněmi. Dívka pak musela O ukázat, jak si má sukni vyhrnovat: naněkolikrát stočenou, jako kadeř vlasů v natáčce, ji vpředu nebo vzadu uchytí páskem, podle toho, má-li být odhaleno ohanbí nebo hýždě. V obou případech splývaly sukně i spodnička po obou stranách v šikmých záhybech. Stejně jako O měla i dívka na zadnici čerstvé stopy po jezdeckém bičíku. Potom dívky poodstoupily.

A zde je řeč, kterou pak byla O nucena vyslechnout: „Jste zde, abyste sloužila svým pánům. Přes den budete vykonávat domácí práce, jež vám budou svěřeny, jako je zametání, rovnání knih, rozmísťování květin nebo obsluhování u stolu. Nic těžšího to nebude. Ale jakmile vám dá někdo jen slovem nebo posunkem ruky znamení, okamžitě všeho necháte a oddáte se vaší jediné skutečné povinnosti, totiž propůjčovat se. Vaše ruce vám nepatří, ani prsa, a už vůbec ne žádný z otvorů, které patří výhradně nám a do nichž se můžeme nořit podle libosti. A abyste měla neustále, nebo alespoň co nejčastěji na mysli, že jste pozbyla práva se nám vyhýbat, nebudete mít před námi nikdy úplně sevřené rty, ani nohu přes nohu či kolena u sebe, jak vám bylo zakázáno hned po vašem příjezdu, což bude vašim i našim očím připomínat, že vaše ústa, pohlaví i zadek nám jsou plně k dispozici. Před námi se nikdy nebudete dotýkat ňader: korzet je pěkně vyzdvihuje na znamení toho, že patří nám. Přes den tedy budete oblečená, ale jakmile vám kdokoli přikáže, abyste si vyhrnula sukni, tak ho uposlechnete. A použije vás, kdokoli bude chtít, aniž by se maskoval… a jak bude chtít. S výjimkou biče. Bičována budete pouze mezi západem a východem slunce. Ale kromě výprasků, které vám někdo uštědří podle své vůle, budete ještě každý večer potrestána za porušení kázně během dne, to jest za nedostatek úslužnosti nebo za úmyslný pohled na pána, jenž k vám hovoří nebo si vás bere: máte zakázáno dívat se nám do obličeje. Náš noční úbor, ve kterém před vámi stojím, odhaluje naše pohlaví ne kvůli pohodlí, to by šlo zařídit i jinak, ale pro pořádek, abyste hleděla na ně a nikam jinam a abyste v něm poznala pána, jemuž především jsou určeny vaše rty a pysky. Během dne, kdy chodíme oblečeni běžným způsobem a vy tak, jako jste nyní, budete dodržovat stejná pravidla a na sebemenší pokyn se obnažíte a zase se upravíte, jakmile s vámi budeme hotovi. Zato v noci nás budete uctívat jen rty a roztaženými stehny, protože budete mít ruce svázané za zády a budete nahá jako před chvílí. Pásku přes oči budete mít vždy, když vás budeme mučit, když jste teď viděla, jaké to je. Co se bičování týče, jistě mu brzy přivyknete, neboť tady na zámku dostanete našviháno každý den. Není to jen pro naše potěšení, ale především pro vaši výchovu. Skutečně, když na vás nikdo nebude mít chuť a nikomu z nás se nebude chtít vás zbičovat, budete v samotě své cely čekat na sluhu, jehož úkolem vždy bude seřezat vás, jak si zasloužíte. Toto mrskání ani řetěz na obojku, kterým budete na několik hodin denně připoutána k posteli, tu nejsou kvůli vaší bolesti, křiku a slzám, ale proto, abyste díky nim pochopila, že už nejste svobodná, nýbrž zcela podřízená, poddaná něčemu, co vás přesahuje. Až odsud odejdete, budete nosit železný prsten, podle něhož vás poznáme — naučíte se zde poslouchat každého, kdo bude mít stejné znamení. Jakmile u vás prsten spatří, bude přes veškerou všednost a dokonalost vašeho oblečení vědět, že jste pod sukní zcela nahá, připravená jen pro něj. Budete-li mu připadat málo povolná, přivede vás zpátky sem. Teď budete odvedena do své cely.“

Zatímco O naslouchala příkazům, stály obě dívky, které ji přišly obléknout, každá z jedné strany sloupu, kde byla zbičována, aniž by se ho však dotýkaly — jako by je děsil, nebo jako by to měly zakázané, což bylo pravděpodobnější. Jakmile muž domluvil, vykročily k O, která pochopila, že se má zvednout a následovat je. Vstala tedy, přidržela si sukně, aby neklopýtla, neboť nebyla zvyklá na dlouhé šaty a necítila se v pantoflíčkách se zvýšenou podrážkou a vysokánským podpatkem, které jí na noze držel jen široký atlasový pásek stejné zelené barvy jako šaty, příliš jistě. Když se skláněla, natočila mírně hlavu. Dívky čekaly, muži se už na ni nedívali. Její milý seděl na zemi opřený o podnožku, přes kterou ji předtím přehýbali, kolena zvednutá, o ně opřené lokty a pohrával si s koženými důtkami. Při prvním krůčku k dívkám o něj zlehka zavadila sukní. Zvedl hlavu a usmál se na ni, oslovil ji jménem a rovněž se postavil. Něžně ji pohladil po vlasech, přejel jí konečkem prstu po obočí a lehce ji políbil na ústa. Pak jí docela nahlas řekl, že ji miluje. O se zachvěla a s hrůzou si uvědomila, že mu odpovídá: „Miluji tě,“ a že je to pravda. Objal ji, řka: „Miláčku, ty můj drahoušku,“ a políbil ji na šíji a na tvář. Opřela se mu hlavou o fialovou látku na rameni. Úplně potichoučku jí zopakoval, že ji miluje, a zašeptal: „Klekni si a pěkně mě polaskej.“ Trochu ji odstrčil, pokynul dívkám, aby ustoupily, a posadil se na okraj stolku. Byl vysoký, ale stolek byl naopak dosti nízký, takže musel pokrčit dlouhé nohy ve fialových nohavicích. Stejně fialový, vpředu otevřený šat se pod ním rozprostřel jako drapérie a hrana stolku trochu nadzvedla těžké pohlaví visící pod světlým rounem. Ostatní tři muži přistoupili blíž. O poklekla na koberec a rozprostřela kolem sebe zelený šat. Korzet jí svíral ňadra ve výši jeho kolen, bylo jí vidět bradavky. „Chtělo by to víc světla,“ řekl jeden z mužů. Když nasměrovali paprsky lampy tak, aby mu světlo dopadalo přímo na pohlaví a na tvář jeho milenky v jeho těsné blízkosti a na dlaně, kterými ho zespodu hladila, přikázal jí René najednou: „Zopakuj po mně: Miluji vás.“ — „Miluji vás,“ opakovala O s takovou rozkoší, že se rty téměř dotýkala žaludu doposud skrytého pod jemnou kůžičkou. Tři muži, kteří si mezitím zapálili, komentovali její hlazení i pohyb úst sevřených kolem milencova pohlaví, podél něhož jimi pomalu stoupala a klesala, i ztrhaný obličej, zaplavený novým přívalem slz pokaždé, když jí ztopořený pyj narazil hluboko v hrdle a stlačil jazyk, až se jí zvedl žaludek. I s ústy naplněnými tvrdým roubíkem jeho pohlaví mumlala: „Miluji vás.“ Dívky se postavily každá z jedné strany vedle Reného, který je objal kolem ramen a opíral se o ně. O sice slyšela poznámky přihlížejících, ale jen čekala, až mezi slovy zaslechne slastné sténání svého milence, jehož laskala s takovou pozorností, s tak nekonečnou úctou a tak pomalu, jak věděla, že to má rád. Věděla už, že má vynikající ústa, když se do nich ráčil zanořit, když se uráčil předvést jejich laskání cizím zrakům, když do nich laskavě vyvrcholil. Přijímala jej jako boží tělo, slyšela, jak sténá, jak se ostatní smějí, a když ucítila, že vyvrcholení přišlo, svezla se tváří k zemi. Dívky ji zvedly a tentokrát ji konečně odvedly.

Střevíčky klapaly po červeně vydlážděných chodbách, kde následovaly jedny dveře za druhými, tiché a nenápadné, s malým kováním, podobné pokojovým dveřím velkých hotelů. O se neodvažovala zeptat, zdali v každém z těch pokojů někdo bydlí, a pokud ano, tak kdo, když jí jedna z dívek, které ji doprovázely a kterou doposud neslyšela promluvit, řekla: „Budete bydlet v červeném křídle a váš sluha se jmenuje Pierre.“ — „Jaký sluha?“ zeptala se O uchvácena něžností jejího hlasu. „A jak se jmenujete vy?“ — „Já jsem Andrea.“ — „A já Jeanne,“ představila se druhá. Pak se slova opět ujala Andrea: „To je sluha, který má klíče, který vás bude přivazovat a odvazovat a který vás bude bičovat, zasloužíte-li si trest a nikdo na vás nebude mít čas.“ — „Byla jsem v červeném křídle loni,“ řekla Jeanne. „To už tam Pierre byl. Často přicházel v noci. Sluhové mají klíče a v pokojích patřících do jejich části mohou vyžadovat, abychom jim byly po vůli.“

O se chtěla zeptat, jaký Pierre je. Ale nestihla to. Chodba zahnula a dívky se zastavily před dveřmi, jež se od ostatních nijak neodlišovaly. Na lavici mezi těmito a sousedními dveřmi spatřila sedět podsaditého rudolícího venkovana s hlavou ostříhanou téměř dohola, s vpadlýma černýma očkama a s tukovými polštářky v zátylku. Byl oblečen jako sluha z nějaké operety: z černé vesty pod rudým kabátkem zvaným spencer mu koukala košile s krajkou pod krkem, na nohou měl krátké černé kalhoty pod kolena, bílé punčochy a lakované střevíce. I on měl za pasem zastrčené důtky. Hřbety dlaní měl porostlé zrzavými chlupy. Vytáhl z kapsy od vesty klíč, odemkl dveře a pustil všechny tři dívky dovnitř se slovy: „Zamykám vás. Zazvoňte, až budete hotové.“

Cela byla úplně malá a skládala se vlastně ze dvou místnůstek. Dveře vedoucí do chodby se za nimi zavřely. Stály v malé předsíňce před vlastní celou, z níž ještě vedly dveře do koupelny. Proti oběma dveřím bylo okno. Nalevo mezi dveřmi a oknem stála velká, ale velice nízká čtverhranná postel pokrytá kožešinami. Jinak tu nebyl žádný nábytek ani zrcadlo. Stěny byly potažené rudou tapetou, na zemi ležel černý koberec. Andrea O ukázala, že spíše než na posteli bude ležet na zvýšeném stupínku pokrytém matracemi a umělou černou kožešinou s velice dlouhým vlasem. Ze stejného materiálu byl i polštář, plochý a tvrdý jako matrace, stejně jako přikrývka. Na zdech nebylo nic. Jen asi ve stejné výšce nad postelí jako hák na sloupku v knihovně byl upevněn silný kruh z lesklé oceli, jímž procházel dlouhý ocelový řetěz přímo nad postel. Jeho články se nakupily do menší hromádky, druhý konec byl zavěšen na dosah ruky na háku ve zdi a uzamčen visacím zámkem jako lanko od vytažené záclony.

„Musíme vás vykoupat,“ řekla Jeanne. „Rozepnu vám šaty.“

Jedinou zvláštností v koupelně byl jen turecký záchod hned vedle dveří a to, že všechny stěny byly zcela pokryty zrcadly. Andrea s Jeanne pustily O dovnitř, až když byla úplně nahá, šaty jí uložily do skříňky vedle umyvadla, kde již měla vyrovnané střevíčky a červený plášť, a zůstaly s ní, takže když si musela nad porcelánovou mísou sednout do dřepu, byla mezi zrcadly vystavena tolika pohledům, jako když si s ní předtím v knihovně pohrávaly neznámé dlaně. „Počkejte, až vás takhle uvidí Pierre,“ řekla jí Jeanne. „To se teprve budete stydět.“ — „Proč Pierre?“ — „Až vás přijde přivázat na řetěz, taky si před ním možná budete muset sednout do dřepu.“ O celá zbledla. „Ale proč?“ tázala se. — „Protože musíte dělat, co vám přikáže,“ odpověděla jí Jeanne. „Ale stejně máte štěstí.“ — „Proč štěstí?“ — „Přivedl vás sem váš milenec?“ — „Ano,“ řekla O. — „Tak to s vámi budou zacházet mnohem krutěji.“ — „Tomu nerozumím…“ — „Porozumíte tomu velice rychle. Zazvoním na Pierra. Přijdeme pro vás zítra ráno.“

Když odcházely, Andrea se na O stojící rozpačitě vedle postele usmála a Jeanne ji pohladila po hrotech ňader. Kromě obojku a kožených náramků, které ve vodě trochu ztvrdly a tlačily ji, byla úplně nahá. „Podívejme se na tu krásnou dámu,“ řekl sluha, když vešel. Vzal ji za ruce. Zacvakl do sebe zámky na náramcích, takže měla zápěstí spojena, a pak jí je připevnil ke kroužku na krku, takže měla ruce pod bradou, jako by se modlila. Potom ji připoutal k řetězu procházejícímu kruhem na zdi. Odemkl zámek, kterým byl řetěz uchycen k háku, a vytáhl jej, aby ho zkrátil. O musela blíž ke stěně u hlav postele, kde ji povalil. Řetěz zachrastil v kruhu a napnul se tak, že se mohla pohybovat jen z jedné strany postele na druhou nebo se na ní postavit. Jelikož řetěz táhl obojek dozadu a spoutané ruce naopak dopředu, složila si je na levé rameno, kam opřela i hlavu. Sluha zakryl O černou přikrývkou, předtím jí však krátce zvedl kolena k tělu, aby mohl prozkoumat pootevřenou štěrbinu mezi jejími stehny. Pak s doteky přestal, beze slova zhasl nástěnnou lampu mezi dveřmi a odešel.

O ležela na levém boku, sama ve tmě, v tichu a v teple pod tlustou kožešinovou přikrývkou, ale nemohla se moc hýbat. V duchu si kladla otázku, proč se v ní mísí tolik libých pocitů s pocity hrůzy a proč je jí ta hrůza tak příjemná. Uvědomila si, že nejhorší je zřejmě to, že nemůže volně pohybovat rukama. Ne že by se tak mohla nějak bránit (a chtěla se vůbec bránit?), ale volnýma rukama by se mohla alespoň pokusit o gesto, mohla by odstrčit paže, které se jí zmocňovaly, bránit se před údy, jež do ní vnikaly, mohla by si jimi chránit hýždě před bičem. Vlády nad rukama ji však zbavili. Nemohla se dotýkat ani vlastního těla. Připadalo jí zvláštní, že se nemůže dotknout kolen nebo vlastního pohlaví. Stydké pysky jí byly zapovězeny a pálily o to více, že si uvědomovala, že jsou kromě ní otevřeny každému: třeba sluhu Pierrovi, kdyby se mu zachtělo mezi ně vstoupit. Překvapovalo ji, že ji vzpomínka na krutý výprask, jehož se jí dostalo, zanechává tak klidnou, zatímco představa, že se zřejmě nikdy nedozví, který ze čtyř mužů se jí dvakrát za sebou zmocnil užším otvorem, byl-li to skutečně podvakrát týž a nebyl-li to náhodou její milý, ji naopak docela rozrušila. Svezla se trochu na břicho a říkala si, že jejího milého, který si ji kromě dnešního večera (byl-li to skutečně on) tímto způsobem nikdy nebral, rýha mezi jejími půlkami vždycky lákala. Přála si, aby to byl on. Odváží se ho na to zeptat? Ne, to nikdy! Opět viděla ty ruce, jež jí v autě sundaly opasek a kalhotky a rozepnuly podvazky, aby si mohla srolovat punčochy ke kolenům. Obraz to byl tak živý, až zapomněla, že má spoutané ruce, a řetěz zařinčel. A proč se jí, když vzpomínku na bičování přecházela tak lehce, při pouhé představě, při pouhém slově, jen při vzpomínce na bič rozbušilo srdce tak hlasitě, že musela hrůzou zavřít oči? Stále přemýšlela, je-li to skutečně pouze hrůza. Zmocňovala se jí panika: znovu přijdou, vytáhnou řetěz, aby se musela na posteli postavit, a budou ji bičovat. Pohlavím se bude tisknout na stěnu a oni ji budou bičovat, bičovat — to slovo se jí bezustání honilo hlavou. Jeanne přece říkala, že ji Pierre bude bičovat. Máte štěstí, řekla jí několikrát Jeanne, to s vámi budou zacházet mnohem krutěji. Co tím chtěla říci? O už cítila jen obojek, náramky a řetěz, zatímco její tělo unášel divoký proud nicoty. Tomu porozumí. Usnula.

Brzy ráno, kdy je noc nejtemnější a nejstudenější, těsně před úsvitem, se znovu objevil Pierre. Rozsvítil v koupelně a nechal dveře otevřené, takže na postel dopadl obdélník světla v místě, kde štíhlé, schoulené tělo O mírně zvedalo přikrývku. Sluha ji z ní tiše stáhl. Jelikož O ležela na levém boku tváří k oknu a s mírně pokrčenýma nohama, vystavovala jeho pohledům zadnici, jejíž bělost ještě zvýrazňovala černá kožešina. Vytáhl jí polštář zpod hlavy a řekl zdvořile: „Vstaňte, prosím.“ A když byla na kolenou a držela se řetězu, vzal ji za lokty a pomohl jí úplně se postavit a opřít o zeď. V slabém odrazu světla z tmavé postele bylo vidět její tělo, ne však už jeho gesta. Spíš uhodla než viděla, že odemkl řetěz z háku a zavěsil ho do jiného článku, aby zůstala vzpřímená, a cítila, jak ji ještě více natahuje. Bosýma nohama stála na posteli. Stejně tak neviděla, že nemá za pasem kožené důtky, ale černý jezdecký bičík podobný tomu, kterým ji švihli pouze dvakrát a nepříliš silně, když byla připoutaná u sloupku. Pierre ji vzal levou rukou kolem pasu a matrace se malinko prohnula, když se o ni opřel pravou nohou, aby měl větší stabilitu. Ve stejnou chvíli, kdy se v pološeru ozval ostrý svist, ucítila O krutou ránu přes zadek a vykřikla. Pierre ji šlehl vší silou. Nečekal, až ztichne, a udeřil ji ještě čtyřikrát. Pozorně dbal na to, aby ji pokaždé švihl trochu výš nebo níž a aby rány šly pěkně vedle sebe. Křičela, ještě když přestal, a do otevřených úst jí kanuly slzy. „Račte se laskavě otočit,“ řekl jí, ale ona ho hned neposlechla, a tak ji vzal za boky, aniž by odložil bičík, jehož dotek tak ucítila v pase. Jakmile k němu byla obrácena čelem, maličko ustoupil a pak ji vší silou švihl bičíkem přes přední stranu stehen. Celé to trvalo tak pět minut. Když zhasl, zavřel dveře do koupelny a odešel, O se s úpěním a chvějíc se bolestí tiskla na stěnu, k níž byla ve tmě připoutána. Lesklý rudý perkál, jímž byla zeď potažena, chladil její zmučenou kůži. Nakonec se utišila a přemáhajíc třas zůstala napůl ležet až do svítání. Velké okno zvedající se od stropu k podlaze, k němuž byla obrácena, jak se bokem opírala o čelo postele, směřovalo k východu. Bylo bez záclon a jen zčásti je stínily závěsy ze stejné rudé látky splývající po obou stranách v bohatých záhybech. O sledovala pomalu se rodící bledý úsvit zvedající ranní mlhu z trsů aster pod oknem, až se nakonec ukázal i jeden z osamělých topolů. Ze stromu se tu a tam snesl žlutý kroužící list, přestože bylo bezvětří. Před oknem se za záhonem nafialovělých květů táhl trávník, na jehož konci stálo stromořadí. Už bylo světlo a O stále setrvávala bez hnutí. Alejí prošel zahradník s trakařem. Bylo slyšet skřípění kovového kolečka na štěrku. Kdyby se přiblížil, aby shrabal listí napadané před záhonem, mohl by spatřit na řetězu připoutanou nahou O se stopami po jezdeckém bičíku na stehnech. Rány opuchly a naběhlé šrámy byly tmavší než rudé tapety. Kde asi teď spí její milý, který má taková klidná rána tolik rád? V kterém pokoji, v které posteli? Ví, jakému mučení ji vystavil? Bylo to snad jeho rozhodnutí? Vybavily se jí obrázky vězňů, jaké bylo možno spatřit na rytinách ve starých dějepisných knihách, vězňů spoutaných a bičovaných před tolika lety, vězňů, kteří už jsou dávno mrtví. Nechtěla zemřít, ale pokud mělo utrpení být cenou za to, že ji její milý nepřestane milovat, přála si jen, aby byl spokojen, že se mu podrobila, a tiše a pokorně čekala, až ji k němu opět zavedou.

Žádná z dívek neměla klíče ani od dveří, ani od řetězů, náramků nebo obojků, zato všichni muži nosili na kroužku tři druhy klíčů, jimiž se daly otevřít všechny dveře, všechny zámky a všechny obojky. Sluhové je měli také. Ale ráno sluhové, kteří měli službu v noci, spali a odemykat místo nich přicházel jiný sluha nebo některý z pánů. Muž, který vstoupil k O do cely, měl na sobě kožený kabátec, jezdecké kalhoty a boty. Nepoznala ho. Uvolnil nejprve řetěz a O se tak mohla konečně položit na postel. Nežli jí uvolnil zápěstí, zajel jí rukou mezi stehna jako předtím muž v masce a v rukavicích, kterého spatřila v červeném salonku jako prvního. Možná to byl on. Měl hubený kostnatý obličej, přímý pohled, jako mívají na starých portrétech hugenoti, a šedivé vlasy. O se mu na okamžik, který jí připadal jako celá věčnost, zahleděla do očí, pak ji však polil studený pot, když si uvědomila, že má zakázáno pohlédnout pánům výš než do pasu. Zavřela oči, ale bylo už pozdě. Slyšela, jak se muž směje a říká, když ji konečně odvázal: „Zapište, že má být po obědě potrestána.“ Mluvil k Andree a Jeanne, které přišly s ním a teď stály každá z jedné strany postele. Potom odešel. Andrea zvedla z podlahy polštář i přikrývku, kterou Pierre shodil z postele, když přišel O zbičovat, zatímco Jeanne přitáhla k hlavám postele pojízdný stolek s kávou, mlékem, cukrem, chlebem, máslem a loupáky. „S jídlem si pospěšte,“ řekla Andrea. „Je devět hodin. Budete pak moci spát až do oběda. Až uslyšíte zvonění, nachystejte se k obědu. Vykoupejte se a učešte, já vás přijdu nalíčit a zavázat vám korzet.“ — „Službu máte až odpoledne,“ pokračovala Jeanne. „Budete v knihovně podávat kávu a alkohol a starat se o oheň.“ — „A vy?“ zeptala se O. — „My vás máme na starosti jen prvních čtyřiadvacet hodin vašeho pobytu. Pak už se budete o sebe starat sama a budete mít co do činění jen s muži. Nebudeme s vámi smět mluvit, stejně jako vy s námi.“ — „Počkejte,“ řekla O. „Zůstaňte ještě a řekněte mi...“ ale nestihla to ani doříct, když se otevřely dveře. Vstoupil její milý a nebyl sám. Byl oblečený, jako by právě vstal z postele a zapálil si po ránu první cigaretu: měl na sobě pruhované pyžamo a župan z modrého úpletu podšitý hedvábím, který spolu před rokem vybírali. Trepky už měl ošoupané, bude mu muset koupit nové. Dívky jen zašustily hedvábnými sukněmi (všechny sukně zde byly příliš dlouhé) a byly pryč. Na koberci ani nebylo slyšet klapot jejich střevíčků. O, která v levé ruce držela šálek kávy a v druhé loupák, seděla napůl v tureckém sedu na kraji postele s jednou nohou ohnutou pod sebe a s druhou visící volně dolů. Zůstala bez hnutí, ale šálek se jí v ruce najednou roztřásl a rohlík jí upadl na zem. „Zvedni ho,“ řekl René. To byla jeho první slova. Odložila šálek na stolek, zvedla nakousnutý rohlík a položila ho vedle šálku. Na koberci zůstal vedle její bosé nohy veliký drobek. René se shýbl a zvedl ho. Pak se posadil vedle O, položil ji na záda a políbil ji. Zeptala se ho, zda ji miluje. Odpověděl jí: „To víš, že tě miluji.“ Pak se zvedl a přikázal jí, ať také vstane. Chladivou dlaní ji zlehounka pohladil po zadnici a pak ji něžně zlíbal podél ran. O nevěděla, může-li přitom pohlédnout na muže, který přišel s ním a který k nim teď stál zády ke dveřím a kouřil. Tím, co následovalo, však mnoho jistoty nenabyla. „Pojď, ať si tě můžeme prohlédnout,“ řekl jí její milenec. Přitáhl ji k nohám postele a potvrdil svému společníkovi, že měl pravdu. Poděkoval mu a dodal, že by se proto patřilo, aby si ji vzal jako první, má-li chuť. Nato ji neznámý, na kterého se pořád neodvažovala podívat a který jí teď přejel rukou po ňadrech a po zadnici, požádal, aby roztáhla nohy. „Udělej to,“ řekl jí René, který stál za ní a o něhož se opírala zády. Pravou rukou jí hladil prs a levou přidržoval za rameno. Neznámý se posadil na okraj postele, sáhl jí do rozkroku a rozhrnul chloupky. Potom jí pomalu rozevíral stydké pysky. Než pochopila, co se po ní chce, René ji postrčil dopředu, aby její klín byl lépe přístupný, a pravou rukou ji teď svíral kolem pasu. Podobnému laskání se vždycky vzpírala, neboť ji při něm zaplavoval stud, a snažila se mu vždy vyhnout rychleji, než mu podlehne. Připadalo jí jako hřích, že při něm její milenec před ní klečí, místo aby klečela ona před ním. Byla to svatokrádež. Nyní viděla, že tentokrát neunikne, a zmocnila se jí panika. Vždyť zasténala vzrušením, jen co se cizí rty zmocnily masitého výčnělku nahoře mezi menšími stydkými pysky, rychle jej rozpálily a po chvíli horká špička jazyka zamířila ještě hlouběji. A sténala pak ještě hlasitěji, když ji rty znovu uchopily. Cítila, jak se jí ten skrytý kousek těla pod jemným stiskem zubů a rtů napíná, jak tím pomalým a něžným drážděním celý tuhne, až jí to bere dech. Svezla se na záda a Reného ústa se přisála na její. Rukama jí tiskl ramena k posteli, zatímco ruce neznámého ji držely pod koleny a roztahovaly jí nohy. O její vlastní dlaně, které měla pod zadkem, neboť René jí předtím náramky spoutal ruce za zády, se třelo pohlaví muže, který si teď užíval rýhy mezi jejími půlkami, než se jí s plnou silou zanořil do pochvy. Při prvním přírazu vykřikla jako při ráně bičem a pak při každém dalším, přestože ji milenec dusil svými rty. Muž se z ní prudkým pohybem vyprostil, zvrátil se na podlahu, jako by jej srazil blesk, a rovněž vykřikl. René rozvázal O ruce, posunul ji na postel a přikryl kožešinou. Muž se zvedl a René ho doprovodil ke dveřím. O si na okamžik připadala prodaná, zničená, prokletá. Sténala pod rty cizince hlasitěji než kdy se svým milencem, křičela pod nárazy jeho údu, jak se svým milým nikdy ne. Připadala si zneuctěná a současně provinilá. Teď mu nemůže mít za zlé, když ji opustí. Ale ne. Dveře se zavřely, on však zůstává, vrací se, lehá si vedle ní pod přikrývku, objímá ji, vklouzne do jejího vlhkého a rozpáleného lůna a říká: „Miluji tě. Až si s tebou užijí i sluhové, přijdu tě jednou v noci zbičovat do krve.“ Slunce proniklo mlžným oparem a zaplavilo pokojík. Vzbudilo je až polední zvonění.

O nevěděla, co dělat. Její milenec byl tak blízko, ležel tak spokojeně jako v jejich posteli v pokoji s nízkým stropem, kde s ní spával takřka každou noc od doby, co spolu bydleli. Byla to veliká mahagonová postel s vyřezávanými sloupky, ale bez nebes a sloupky v hlavě postele byly vyšší než na druhé straně. Spal vždycky nalevo, a když se probudil, třeba uprostřed noci, vložil jí ruku dolů mezi nohy. Proto vždy spala jen v noční košilce, nebo když spala v pyžamu, tak bez kalhot. I nyní mu ruka sklouzla k jejímu klínu. Přitáhla si ji a políbila, ale neodvážila se jej na nic zeptat. Avšak promluvil on. Držel ji za obojek dvěma prsty zastrčenými mezi kůži a její hrdlo a přitom jí řekl, že chce, aby od této chvíle patřila jemu i všem, kterým ji sám nabídne, i těm, kteří patří ke společenství zámku, přestože je osobně nezná, jako tomu bylo včera večer. Že bude patřit jen a jen jemu, i když bude poslouchat příkazy ostatních, ať už tomu bude přítomen nebo ne, neboť to vždy bude jeho vůle, ať už po ní budou vyžadovat cokoli nebo ji budou jakkoli trestat, a že to on se jí bude zmocňovat prostřednictvím těch, jimž ji vydá — už z toho prostého důvodu, že jim ji poskytl. Bude je muset poslouchat a přijímat se stejnou úctou, s jakou se podrobuje jemu, jako by byli jeho pouhým ztělesněním. Bude mu patřit stejně, jako bohu patří jeho stvoření, jichž se zmocňuje v masce netvora nebo ptáka, v podobě neviditelného ducha či extáze. Nechce ji opustit. Tolik mu na ní záleží, že ji raději odevzdá ostatním. To, že ji takto nabízí, je mu důkazem (a mělo by jím být i pro ni), že mu náleží. Člověk přece může nabízet jen to, co je jeho. Bude ji nabízet proto, aby si ji zase vzal, aby si ji vzal lepší a vzácnější, jako věc, kterou posvětí užití k vznešeným účelům. Již dlouho ji touží prostituovat a je rád, že mu to přináší mnohem větší požitek, nežli doufal, a že to je navzájem poutá tím více, čím je poníženější a zmučenější. Protože ho miluje, bude jistě milovat vše, čeho se od něj dočká. O naslouchala a chvěla se štěstím, protože ji miloval. Chvěla se, protože s ním tiše souhlasila. Jistě to uhodl, neboť pokračoval: „Protože tak snadno souhlasíš, musím po tobě chtít věci, s nimiž nebudeš moci souhlasit, i když k nim předem svolíš, i když teď řekneš ano a bude se ti zdát, že se jim dokážeš podvolit. Nebudeš se moci nevzpírat. Podrobíme si tě proti tvé vůli, nejen pro potěšení, které to mně i ostatním bude působit, ale také proto, aby sis uvědomila, že jsi jen naše děvka.“ O mu chtěla odpovědět, že je jeho otrokyní a že ho bude ráda poslouchat. Skočil jí však do řeči: „Včera ti bylo jasně řečeno, že dokud budeš na zámku, nesmíš pohlédnout mužům do obličeje ani je oslovovat. Stejně tak tomu bude se mnou. Budeš jen mlčet a poslouchat. Miluji tě. Zvedni se. Odnynějška budeš v přítomnosti muže otvírat ústa, jen abys křičela nebo jej laskala.“ O se tedy zvedla. René zůstal ležet v její posteli. Vykoupala se a učesala. Celá se zachvěla, když se vlažná voda dotkla její zmučené zadnice, a musela si ji jen velice opatrně otřít, aby se bolest znovu nevrátila. Namalovala si rty, oči však ne, napudrovala se a stále nahá a se sklopenýma očima se vrátila do pokoje. René si prohlížel Jeanne, která mezitím vstoupila a stála teď u hlavy postele, rovněž mlčky a také se sklopenýma očima. Přikázal jí, aby O oblékla. Jeanne vzala korzet ze zeleného saténu, bílou spodničku, šaty, zelené střevíčky, a když jej O vpředu zapnula, začala ho zezadu utahovat. Korzet byl zpevněný tvrdými kosticemi, těsný a dlouhý jako za časů módy vosích pasů, a pod ňadry měl výztuhy. Jak se vzadu utahoval, ňadra se zvedala, až bylo vidět bradavky. Zároveň se zužoval pas, což zvýrazňovalo podbřišek a vyklenutí zadnice. Zvláštní bylo, jak byla tato konstrukce příjemná a svým způsobem uklidňující. Mladá žena se v ní musela držet zpříma, ale z nějakého důvodu, snad díky kontrastu, jí současně o to více dávala pocítit volnost nebo spíš snadnou přístupnost partií, které nestlačovala. Široká sukně a hluboce vykrojený korzet obnažující krk i celé poprsí včetně bradavek jí připadaly spíše jako erotická výzva než jako ochrana. Když Jeanne zavázala dvojitým uzlem tkanici, O zvedla z postele jednodílné šaty se spodničkou našitou pod sukní a s živůtkem křížem přes prsa a vzadu uvázaným, aby jej bylo možné přizpůsobit objemu poprsí podle sešněrování korzetu. Jeanne ho utáhla dost a O se viděla otevřenými dveřmi v zrcadle v koupelně, jak je útlá a ztracená ve všem tom zeleném saténu, jenž se jí vzdouval na bocích jako krinolína. Dívky stály vedle sebe. Jeanne natáhla ruku, aby O uhladila pomačkaný rukáv, a v krajce lemující korzet se jí zhoupla ňadra s dlouhými bradavkami v hnědých dvorcích. Šaty měla ze žlutého hedvábí. René, který k nim přistoupil, řekl O: „Teď se dívej.“ A Jeanne: „Vyhrň si šaty.“ Jeanne nadzdvihla oběma rukama šustivé hedvábí podšité jemnou lněnou tkaninou a odhalila tak zlatavou kůži břicha, hladká stehna a kolena a mezi nimi hustý černý trojúhelník. René ji tam pomalu hladil a druhou rukou jí dráždil bradavku. „To abys viděla,“ řekl O. A O viděla. Viděla jeho ironický, ale soustředěný výraz, oči sledující Jeannina pootevřená ústa i její prohnuté hrdlo svírané koženým obojkem. Jakou rozkoš mu poskytovala, kterou by mu nemohla dát tahle nebo kterákoli jiná? „Na to jsi nepomyslela?“ zeptal se O. Ne, na to nepomyslela. Zničeně se opřela o zeď mezi dveřmi, vzpřímená, jen paže volně svěšené podél těla. Už jí nemusel připomínat, aby mlčela. Copak by teď dokázala promluvit? Snad ho přece jen dojalo její zoufalství. Pustil Jeanne, objal ji, říkal jí, že je jeho láska a život, opakoval O, že ji miluje. Dlaň, kterou jí hladil po ňadrech a po šíji, byla ještě vlhká a bylo z ní cítit vůni Jeannina pohlaví. A pak? Beznaděj, jež se jí zmocnila, byla ta tam. Miluje ji, ach, přece ji miluje! Jen ať si klidně užije s Jeanne nebo s jinými, jen když ji miluje. „Miluji tě,“ šeptala mu do ucha tak potichu, že ji téměř neslyšel. „Miluji tě.“ Odešel, až když jí viděl na očích, že je zase šťastná a spokojená.

Jeanne vzala O za ruku a odvedla ji na chodbu. Střevíčky jim znovu zaklapaly na dlažbě. Na lavičce vedle dveří znovu našly sedícího sluhu. Byl oblečen jako Pierre, ale nebyl to on. Tenhle byl vysoký, hubený a černovlasý. Šel před nimi a vpustil je do předpokoje, kde před kovanou železnou brankou lemovanou po obou stranách dlouhými zelenými závěsy čekali další dva sluhové, kterým leželi u nohou bílí psi s červenohnědými skvrnami. „Tudy se vstupuje do klauzury,“ zamumlala Jeanne. Ale sluha, který šel před nimi, to zaslechl a otočil se. O ke svému úžasu viděla, jak Jeanne celá zbledla, pustila sukni, kterou při chůzi držela lehce zvednutou, a padla před ním na kolena na černou dlažbu — neboť předpokoj byl vydlážděn černým mramorem. Sluhové stojící vedle mříže se rozesmáli. Jeden z nich přistoupil k O, vyzval ji, aby jej následovala, otevřel dveře naproti těm, kterými vešli, a ustoupil stranou. Slyšela smích a kroky, pak se za ní dveře zavřely. Nikdy, už nikdy se nedozvěděla, co se stalo, byla-li Jeanne potrestána za to, že promluvila, ani jak, či zda jen nevyhověla sluhovu rozmaru, zda se tím, že se před ním vrhla na zem, podřizovala nějakému pravidlu, nebo tak naopak chtěla sluhu obměkčit a povedlo se jí to. Za ty dva týdny, po které trval její první pobyt na zámku, viděla pouze to, že ačkoli zákaz mluvení platil neustále, jen zřídkakdy se ho — zvláště během dne při různých pochůzkách nebo při jídle — nepokusila žádná z nich v přítomnosti samotných sluhů porušit, jako by jim šaty dodávaly potřebnou sebedůvěru, kterou s noční nahotou, s řetězy a s přítomností pánů zase pozbývaly. Všimla si také, že zatímco jakékoli gesto, jež by mohlo působit jako sebemenší výzva, bylo vůči pánům zcela vyloučeno, se sluhy tomu bylo jinak. Sluhové nikdy nerozkazovali, i když jejich zdvořilé pokyny byly stejně nemilosrdné a neúprosné jako příkazy pánů. Sluhové měli zjevně nakázáno, aby okamžitě a na místě trestali každé porušení pravidel, kterého budou sami svědky. O tak třikrát viděla, jednou na chodbě do červeného křídla a dvakrát ve společné jídelně, kam ji zavedli, jak byly dvě dívky přistižené při rozhovoru sraženy na zem a nemilosrdně zbičovány. Přes to, co jí bylo řečeno prvního večera, tedy mohla být dívka zbičována i ve dne, jako by se to, co dělají sluhové, nepočítalo a bylo to obestřeno taktním mlčením. Denní světlo dodávalo oblečení sluhů zvláštní, výhružné vzezření. Někteří z nich nosili punčochy černé a místo červené vesty a bílé krajky obyčejnou košili z rudého hedvábí s širokými rukávy staženými v zápěstí a se sámky u krku. Právě jeden z nich v poledne osmého dne již s bičem v ruce přikázal blondýnce s bujnými ňadry jménem Madeleine, která se na něj usmála a řekla mu několik slov tak rychle, že jim O neporozuměla, aby se zvedla z taburetu, na kterém poblíž O seděla. Ještě než na ni vůbec vztáhl ruku, poklekla před ním a bílými dlaněmi mu pod černým hedvábím hladila ještě neztopořené pohlaví, vyňala je a vložila si je do pootevřených úst. Tentokrát se výprasku vyhnula. A jelikož měl sluha v tu chvíli v jídelně službu sám a rozkoší až přivíral oči, ostatní dívky se daly do řeči. Sluhy tedy šlo uplatit. Ale k čemu? Pokud se O nedokázala podrobit nějakému pravidlu tak, že se mu vlastně nikdy úplně nepodřídila, bylo to pravidlo zakazující pohlédnout mužům do tváří — zejména proto, že se vztahovalo i na sluhy. O si připadala v neustálém nebezpečí, tak ji sžírala zvědavost, vždyť právě proto byla občas zbičována. Pravda, ne vždy, když byla přistižena, neboť sluhové nebrali pokyny příliš vážně a snad jim dělalo dobře, jakým kouzlem na dívky působí, takže se nechtěli přehnanou přísností připravit o pohledy dívek přeskakující z očí a úst na pohlaví, na důtky, na ruce a zpět, ale potrestali ji samozřejmě vždy, když měli chuť ji ponížit. Přes všechnu krutost, s jakou s ní zacházeli, pokud se jim zachtělo, v sobě nikdy nenašla dost odvahy nebo zbabělosti, aby se jim vrhla k nohám. Zajisté se jim podrobovala, ale nikdy je sama nevybízela. Naopak příkaz mlčení jí s výjimkou jejího milence připadal tak přirozený, že ho jedinkrát neporušila, a když některá z dívek využila chvilky nepozornosti strážců, aby na ni promluvila, odpovídala pouze posunky. To se stávalo obvykle během jídla, které se odbývalo v sále, kam ji přivedli, když se velký sluha, který je doprovázel, otočil k Jeanne. Stěny i dlažba jídelny byly černé, dlouhý stůl ze silného skla také a každá z dívek měla k sezení přidělen jeden kulatý taburet potažený černou kůží. Musely si zvedat sukně, aby se mohly posadit, a O si tak vždy při dotyku stehen s hladkou a studenou kůží připomněla ten okamžik, kdy jí její milenec přikázal, aby si srolovala punčochy a sundala kalhotky a posadila se holou kůží na sedačku automobilu. Naopak když pak opustila zámek a musela si i v běžném oblečení, v obyčejném kostýmu nebo šatech nadzdvihnout kombiné a sukni a posadit se s nahou zadnicí vedle svého milence nebo kohokoli jiného přímo na čalounění vozu nebo v kavárně, připomínal se jí zámek, obnažená ňadra vystavená v hedvábném korzetu, dlaně a ústa, jimž bylo vše dovoleno, a to hrozné ticho. Přesto jí nic nebylo takovou oporou jako ticho a řetězy. Řetězy a ticho, které ji měly spoutat hluboko v ní samé, sevřít ji, svázat a zadusit, ji naopak osvobozovaly. Co by se s ní stalo, kdyby měla dovoleno mluvit, kdyby jí byla v něčem ponechána volba ve chvíli, kdy ji milenec úmyslně prostituuje? Pravda, otevírala ústa při mučení, ale je možno nazývat nářek a křik slovy? A navíc ji často umlčovali roubíkem. Pod pohledy, pod rukama, pod nárazy pyjů, které ji znásilňovaly, pod mučivými ranami biče se propadala do extatického nevědomí, které ji naplňovalo láskou a které ji nejspíš přibližovalo smrti. Byla zcela bezvýznamná, byla jednou z těch přístupných a znásilňovaných dívek, které viděla podrobené a znásilněné, neboť byla při tom, jakkoli se toho neúčastnila. Druhého dne na zámku, kdy od jejího příchodu ještě neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin, byla po jídle odvedena do knihovny, aby tam roznášela kávu a starala se o oheň. Doprovázela ji Jeanne, kterou přivedl černovlasý sluha, a ještě jedna dívka, jíž říkali Monika. Sluha zůstal v místnosti a postavil se ke sloupku, k němuž byla O připoutána minulého večera. V knihovně zatím nikdo jiný nebyl. Francouzská okna vedla na západ a podzimní slunce posunující se pomalu po širém klidném nebi jen s několika mráčky osvětlovalo velikou kytici nažloutlých chryzantém stojící na komodě a vonící zeminou a tlejícím listím. „Poznamenal vás včera Pierre?“ otázal se O sluha. Přikývla. „Pak to tedy ukažte,“ řekl. „Vykasejte si laskavě sukni.“ Počkal, až si vzadu vyhrne sukni, jako to včera udělala Jeanne, a až jí Jeanne pomůže sukni upevnit. Pak O nařídil, aby rozdělala oheň. Když se sehnula, zadek, stehna i lýtka jí rámovaly kaskády zeleného hedvábí a bílé lněné tkaniny. Pět ran po biči již ztmavlo. V krbu bylo připraveno dřevo na podpal a O tak stačila jediná sirka, aby zapálila věchýtek slámy pod drobnými větvičkami, jež se okamžitě vzňaly. Za chvilku chytlo i jabloňové dřevo a nakonec i dubová polena, která vydávala nádhernou vůni a hořela vysokým a jasným plamenem, jejž v denním světle nebylo téměř vidět. Vešel další sluha, položil na stolek u zdi, z něhož sundali lampu, tác s šálky na kávu a konvicí a zase odešel. O přistoupila ke stolku, zatímco Monika s Jeanne zůstaly stát každá z jedné strany krbu. V tu chvíli vešli jiní dva muži a odešel i první sluha. O se zdálo, že podle hlasu poznává jednoho z těch, kteří se jí večer zmocnili, toho, jenž chtěl, aby byla přístupnější zadním otvorem. Pokradmu se na něj podívala, když nalévala kávu do malých černozlatých šálků, jež pak Monika roznášela. Byl to tedy zřejmě ten mladý, štíhlý, světlovlasý hoch vypadající jako Angličan. Když znovu promluvil, byla si úplně jistá. Druhý muž byl také světlovlasý, avšak mnohem zavalitější postavy. Oba seděli ve velkých kožených křeslech s nohama u ohně, klidně kouřili a četli noviny a dívek si nevšímali, jako by tam vůbec nebyly. Čas od času se ozvalo zašustění papíru nebo praskání řeřavých uhlíků. O občas přiložila do ohně poleno. Seděla na zemi na polštáři u velkého koše se dřevem, Jeanne s Monikou seděly stejně tak naproti ní. Na podlaze rozprostřené sukně se jim překrývaly. Monika měla tmavě červenou. Teprve asi po hodině si světlovlasý hoch zničehonic zavolal Jeanne a pak Moniku. Řekl jim, aby donesly podnožku — tu, přes kterou byla předešlého večera O přehnutá. Monika nečekala na další příkazy, klekla si a přehnula se přes čalounění. Poprsí zabořila do kožešiny a pevně se rukama chytila za okraj. Mladík nařídil Jeanne, aby jí vyhrnula rudou sukni. Monika zůstala bez pohnutí. Jeanne mu pak musela podle těch nejvulgárnějších příkazů rozepnout poklopec a vzít do dlaní mohutný úd, jenž včera nejméně jednou pronikl do O. Zbraň se v sevření dlaní vztyčila a ztuhla a O viděla, jak tytéž dlaně, drobné Jeanniny dlaně, roztahují Moničina stehna, mezi něž se pomalými přírazy, pod nimiž Monika sténala bolestí, hoch zabořil. Druhý muž, který je mlčky pozoroval, naznačil O, aby k němu přistoupila, a nespouštěje oči z představení, které se mu nabízelo, přehnul O přes opěradlo svého křesla. Její vykasaná sukně mu poskytovala nádherný pohled na hýždě a na stehna. Zanořil jí ruku mezi nohy. Takto ji uviděl René, když o minutu později otevřel dveře. „Nenechte se rušit, pánové,“ řekl a posadil se na zem na polštář u krbu, kde předtím seděla O. Se zaujetím ji pozoroval a usmál se pokaždé, když si ruka, jež ji svírala, dráždila, mačkala a pronikala jí stále hlouběji do pochvy i do zadku, který čím dál tím více rozevírala, vynutila zasténání, jemuž se O nedokázala ubránit. Monika byla již nějakou dobu zproštěna ponižující polohy a Jeanne nyní prohrabávala oheň místo O. Renému, který jí na oplátku políbil ruku, donesla skleničku whisky a on ji vypil, aniž by z O spustil oči. Muž, jehož dlaň O stále nepouštěla, se zeptal: „Ta patří vám?“ — „Ano,“ odvětil René. — „Jacques má pravdu,“ řekl muž. „Vzadu je příliš úzká, chtělo by to ji rozšířit.“ — „Ale ne zas moc,“ ozval se Jacques. — „Jak si budete přát,“ přikývl René a zvedl se. „Umíte to posoudit lépe než já.“ A zazvonil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh O / Návrat do Roissy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.