Motto

Beáta Matyášová

Praha 2014

© Beáta Matyášová, 2014

ISBN 978-80-267-0156-9

Obsah

ČÁST PRVNÍ  lucie a diana

ČÁST DRUHÁ  lucie a leona

ČÁST TŘETÍ  lucie a marie

ČÁST ČTVRTÁ  matky

ČÁST PÁTÁ  každá kostka má šest stran

Věnuji svým kamarádkám

Ženské kruhy nás spojují s babičkami, matkami, sestrami i kamarádkami a jejich energie je nevyčerpatelná. Každá z nás si v životě prošla něčím, co jí ty druhé nezávidí. Rozvodem rodičů, nevěrou, závislostí, domácím násilím, nemocí dítěte, dluhy nebo smrtí blízkého. Někdy to trvá, než se dokážeme svěřit (klidně několik let), ale pak se přehrada protrhne a bolest se valí ven. Sedíme v kruhu, koukáme na sebe a hltáme každé slovo. Každý povzdech. Zkoušíme se nad tím pousmát a brát každou situaci s nadhledem. Sdílení nám uleví. Nikdy nejsme samy. Vždycky máme u sebe alespoň jednu ženu, která ví. Která zná. Která otevře náruč a nabídne čokoládu. Nebo dvojku vína. Nebo všechno dohromady i s noclehem.

Chraňme si svoje kruhy a věřme, že nás udrží, i když my samy nemáme sílu. Momentálně. Každá si někdy potřebuje dát oddychový čas a v něm se nadechnout. Pořádně a z plných plic.

ČÁST PRVNÍ  lucie a diana

LUCIE

Ležela jsem na podlaze na starorůžové podložce, přikrytá tmavě zelenou dekou. Někdo si dal práci, aby k sobě vybavení tělocvičny ladilo. Bavilo mě to. Měla jsem zavřené oči a poslouchala tichou melodii, která mi pomáhala dokonale se uvolnit. Klidný hlas lektorky jógy nenechal žádnou z mých myšlenek ovládnout vzácné minuty určené na odpočinek. Nerozvinula se jediná. Konečně. Konečně jsem se nacházela v bodě, kdy jsem přestávala řešit svoje nepodařené manželství. Kdy jsem dokázala zapomenout na to, že ho pořád miluju, a taky na to, že jsem pravděpodobně propásla šanci být matkou.

Ztěžkly mi nohy, ruce, celé tělo se ponořilo do pevné plochy pode mnou. Ztěžkla mi hlava a se zavřenýma očima jsem vnímala jen svůj dech. Dodalo mi to sílu po meditaci opět oči otevřít, zvednout se a pokračovat. Přestože se mi ještě před několika měsíci skoro každé ráno zdálo, že další den už nedám. Že vlastně nevím, proč bych měla. Jóga mi pomohla uvědomit si, že se musím hýčkat. Že každý jsme tu z nějakého důvodu. A že vzdávat se je blbost.

Seznámili jsme se v sedmnácti. Chodila jsem s jiným, přesto jsem se do Robina zamilovala. Jednoho dne jsem šla za školu a on asi taky. Bylo dopoledne, krátce před Vánoci a my jsme se potkali ve městě. Znali jsme se od vidění, ale tehdy mě poprvé oslovil.

Od Nového roku jsme už spolu byli každý den. Zrodila se veliká láska. Onu zimu by mě to těžko napadlo, ale Robin byl skutečně mužem mého života. Prožili jsme toho tolik, že nedokážu pochopit, co se to s námi potom stalo. Co se stalo s našimi vřelými city, s našimi sny a touhami? Kde se vzala nedůvěra a kde potřeba podvádět? Ani Robin není schopný mi to vysvětlit. Nebo se jednoduše bojí.

Už jako malá jsem nosila dlouhé blonďaté vlasy. Byly husté, každého upoutaly. Jejich kombinace s velkýma modrýma očima ze mě dělala princeznu nejen pro mé rodiče a prarodiče, později i pro kluky. Věděla jsem, že se ostatním líbím, přesto jsem nezpychla. Svůj vzhled jsem moc neřešila. Nemalovala jsem se, zdobil mě úsměv. Byla jsem v životě spokojená, až do chvíle, kdy jsem poznala první velkou bolest.

Od narození jsem měla potíže s páteří a tehdy, krátce po seznámení s Robinem, mě v Brně čekala operace.

Byla dlouhá a skutečně náročná. Pro lékaře i pro mé tělo. S operací a následnou léčbou přišly velmi těžké okamžiky. Rodiče i sestra Diana se báli, jak to dopadne. Dojížděli za mnou každý týden mnoho kilometrů, Robin také. Myslím, že to byla opravdová zkouška naší lásky, po operaci jsem hodně pohubla, celá jsem se ztrácela, navíc jsem na rok dostala sádrový korzet. Přes celou páteř.

Robin stál za mnou. Neopustil mě, naopak se mi hodně snažil pomáhat. Vydrželi jsme všechny vypjaté momenty, kdy jsem se litovala, kdy jsem své tělo nenáviděla, kdy jsem se cítila v pasti. Vydrželi jsme bez milování a doufali, že si ho ještě dost užijeme.

Pak jsem odmaturovala, Robin taky a mně konečně krunýř sundali. Bylo to zvláštní. Několik dlouhých měsíců jsem nosila tu tíhu pevně na svém těle a najednou jsem stála bez opory. Všechno se mi krásně zhojilo a já začala rehabilitovat. Zjistila jsem, z kolika svalů se moje tělo skládá, a taky se přesvědčila, že je všechny musím posílit. Cvičila jsem pravidelně a pilně. Výsledky se dostavily rychle, ulevilo se mi od bolesti a já jsem už bez pohybu nedokázala být. Neustále jsem zkoušela své možnosti, až jsem si udělala kurz aerobiku a začala předcvičovat. Silná vůle a neskutečná dřina mě dostaly zpátky mezi naprosto zdravé lidi. Dva roky po operaci by už nikdo nepoznal, že jsem na nějaké byla.

Nastoupila jsem do práce. Osud tomu chtěl, že do malebného obchůdku s bylinkami. Dny jsem trávila obklopená vůněmi sypaných čajů a sušeného koření. Starala jsem se o propagaci a moc mě to bavilo. Pan

majitel byl vzdělaný člověk, svému oboru rozuměl a každému dokázal namíchat čajovou směs „na míru“. Zákazníci se k nám vraceli, obchodu se dařilo. Prožívala jsem krásné období.

Bylo mi dvaadvacet, když jsme se s Robinem rozhodli, že se vezmeme. Už jsme spolu dva roky bydleli v menším bytě a chtěli jsme náš vztah posunout dál. Robin měl jen rozvedené rodiče, kteří se nestýkali, a mladší sestru Renatu. Moje rodina byla veliká. Často jsme se scházeli. Maminka pochází ze čtyř sester a všechny mají dvě děti. Protože jsem nechtěla Robina přivádět do rozpaků, dohodli jsme se, že se vezmeme tajně. Svěřili jsme se jen svým sestrám. Ty měly udržet rodiče onu květnovou sobotu doma.

Dvě hodiny před obřadem požádal Robin rodiče o mou ruku. Maminku veliká kytice růží dojala, tatínek vytáhl láhev koňaku s tím, že už na tento okamžik čekali. Když jsme jim oznámili, že svatba bude za několik desítek minut, mámu málem trefilo. Začala panikařit, že nemá co na sebe, že nemá umyté vlasy, a skoro se rozplakala. Diana ji utěšovala, pomohla jí s přípravami a v poledne jsme se s Robinem skutečně vzali. Za účasti dvou svědků a našich úplně nejbližších příbuzných.

Zpětně to nehodnotím jako dobrý nápad. Moje široká rodina se cítila ochuzena, a přestože jsme za týden uspořádali na chalupě zahradní slavnost, ten divný pocit ve všech zůstal. Maminka prosila Dianu, ať jí nic podobného nepřichystá. A Diana jí to slíbila. Přesto - byli jsme manželé. Naši lásku jsme posvětili

slibem věrnosti a snad jako většina novomanželů věřili, že svému slibu dostojíme.

Robin pracoval u policie, měl slušný příjem, navíc si dálkově dodělával vysokou školu. Dařilo se nám, a tak jsme zatoužili po vlastním domě. Na děti jsem nepospíchala, chtěli jsme to vzít postupně - napřed dům, pak strom a nakonec syn. Nebo dcera. Stavěli jsme několik let, šlo to pomalu, ale jednoho dne jsme se skutečně nastěhovali. Do krásného domu podle našich představ, s velkou zahradou sousedící se zahradou mých rodičů. Byla jsem ráda, že je mám nablízku, Robin často nebyl doma, tvrdil, že je v práci na noční nebo ve škole. Neměla jsem důvod mu nevěřit, dávala jsem mu prostor a svůj volný čas trávila na lekcích cvičení. Bylo mi třicet a pomalu jsem začala mluvit o dítěti.

Sepnula jsem ruce před sebou a poděkovala za jógu. Poděkovala jsem sama sobě, že jsem si našla čas, abych načerpala sílu. Poděkovala jsem té filozofii, které jsem stále více přicházela na chuť. Dobře jsem si uvědomovala svou hodnotu a taky sílu dechu. Několikrát denně jsem si opakovala slova, která jsem si pravidelně četla na stěně cvičebního sálu:

POKUD MÁME NĚJAKÝ PROBLÉM. NEZAPOMEŇME DÝCHAT. DÝCHÁNÍ NÁS OTEVÍRÁ, NAPŘÍMUJE NAŠÍ PÁTEŘ A ROZŠÍŘUJE PROSTOR NAŠEMU SRDCÍ. POKUD SE NEUZAVÍRÁME. ROSTEME.

TAK JAKO ROSTE NAŠE LÁsKA. K sOBĚ i KE VŠEMU KOLEM. Dopila jsem vodu a odešla do sprchy. Smývala jsem ze sebe pot a necítila žádné napětí. Dokonce jsem se usmívala. Stejně jako bych dřív nevěřila, že

se u jógy můžu zapotit, nevěřila bych, že po dvanácti měsících jejího cvičení mi bude o tolik líp. Znovu jsem se utvrdila v tom, že je to správná cesta.

Přestála jsem období zmatku a dezorientace. Období otázek a obviňování se. Naučila jsem se sama sebe netrestat, neměla jsem důvod. A už zase jsem snila. Věřila jsem, že síla myšlenky je mocná, a svého snu jsem se držela. Často jsem si ho opakovala jako mantru. Často jsem si ho v duchu představovala. Ještě přicházely okamžiky, kdy jsem propadala beznaději, ale už nebyly tak akutní. Kolikrát stačilo jenom zavřít oči a vzpomenout si na pozice, které dokážou zklidnit. Sedala jsem si na podlahu a čelo tiskla ke kolenům. Dýchala jsem. Nebo jsem řídila dech nosními dírkami - levá je ženská část mozku, pravá mužská. Levá je síla Měsíce, pravá síla Slunce. Ženská je emotivní a ta mužská zase rozumová. Bylo to jednoduché, přitom fantastické. Józe jsem zkrátka propadla.

Oblékla jsem se do džínů a trička, rozčesala si vlasy a leskem přetáhla rty. Vyšla jsem ze studia a bylo mi fajn. Venku svítilo slunce a bylo příjemně teplo. Skoro bych se zula. Nasedla jsem do auta a odjela domů chystat pohoštění. Čekala mě oslava narozenin. Pětatřicátých.

Robin nadšeně souhlasil, na otcovství se cítil připravený už celkem dlouho. Přestala jsem brát antikoncepci a začala se chystat na svou novou roli. Roli matky. Životosprávu jsem nemusela nijak měnit, už

hodně dlouho jsem jedla zdravě, nikdy jsem nekouřila, pila jen občas a jen kvalitní víno. Už deset let jsem pravidelně cvičila, navíc jsem dvakrát týdně vedla lekce aerobiku a jednou týdně stepu. Měla jsem pocit, že jsem přichystaná, že přišel ten pravý moment, kdy by bylo fajn si do našeho hnízda přinést miminko. Ještě nikdy v životě jsem necítila tak silnou touhu přivést na svět dítě.

Na pravidelné kontrole páteře jsem se lékaři svěřila se svými plány a on mi na ně s úsměvem kývl. Nic nám s Robinem nestálo v cestě, přesto jsme se snažili rok, dva, tři a stále nic. Moji rodiče už byli v důchodu, oba dva se na miminko moc těšili, ale nám se pořád nedařilo. Byla jsem zoufalá. Časem už jsem nedokázala myslet na nic jiného. Podstoupila jsem hormonální léčbu, pila čaj na ženské potíže, který mi připravil můj šéf, cvičila jsem Mojžíšovu metodu, ale toužený výsledek se nedostavoval.

Celá situace byla pro mě ještě náročnější tím, kolik dětí už v naší široké rodině odrůstalo, všichni bratranci a sestřenice už dávno měli rodinu, jediný, kdo s dítětem otálel, byla Diana. Držela mi pěsti a nechtěla jako mladší sestra rodit přede mnou. Pak se ale vdala za svou několikaletou lásku Davida a já věděla, že by se na mě neměla ohlížet. Řekla jsem jí to:

„Dianko, na nic nečekej, nevíš, jestli vám to půjde, taky už ti bylo třicet.“

„Lucinko, nech to koňovi. “ Pohladila mě po hlavě a zářivě se usmála. Vždycky byla tím nejbližším, koho v životě mám. Tím, kdo mě svým optimismem dokáže

povzbudit, a taky tím, kdo nastaví svou náruč a nechá mě (svou starší sestru) se v ní vyplakat.

S Robinem jsme pak podstoupili několik vyšetření a rozhodli se pro umělé oplodnění. Věděla jsem, že je to možná moje poslední šance, ale něco ve mně mi říkalo, že na ni ještě nenastal ten pravý čas. Doma tou dobou vládlo napětí, s manželem jsme se skoro nevídali. Já hodně pracovala, hodně předcvičovala, Robin měl často noční službu v práci. Intuitivně jsem tušila, že se děje něco, co bychom si měli vyjasnit, ale nesebrala jsem odvahu, abych se ho otevřeně zeptala.

Zákrok mi měli provést v Praze. Všechno bylo připravené, to odpoledne před plánovaným transferem oplodněného vajíčka (kvůli mým potížím s páteří jsem mohla dostat jen jedno a doufat, že se uchytí) jsem přijela k Dianě do bytu v metropoli. Večer jsme si uvařily čaj a povídaly si. Zkoumavě si mě prohlížela a zeptala se přímo: „Lucinko, nechtěla bys s tím ještě počkat?“

A já? Rozklepala jsem se a rozplakala. Svěřila jsem se jí s tím, jak to u nás doma vypadá, jak jsme se s Ro-binem po patnácti prožitých letech jeden druhému odcizili a jak vlastně vůbec nejsem šťastná. Můj život mi sice připadal hrozivě prázdný, ale uvědomovala jsem si, že dokud si ho nesrovnám, dítě do něj přivést nechci. Nemůžu.

„Na miminko se musíš těšit, jinak by se zákrok stejně nepovedl. Neboj, ono přijde, vybere si tě za maminku, až na to bude vhodná doba.“

Diana je moudrá. Zůstaly jsme vzhůru celou dlouhou noc a mluvily. O dětství, o manželství, o mateřství. Rozhodla jsem se a ráno odjela prvním vlakem zpátky domů. Do nemocnice jsem zavolala, že to zatím nezvládnu, a připravovala se na rozhovor s Robinem. Tušila jsem, že bude zásadní. Nikdy by mě ale nenapadlo, co všechno se dozvím. A co všechno se potom v našem životě změní.

Květen mám odjakživa ráda. Někde jsem četla, že člověk má v oblibě období, ve kterém se narodil. Že je to přirozené. Nevím. Asi bych jaro měla ráda tak jako tak. Nemusím podzim. Diana (narozená na konci října) ho ale kupodivu zbožňuje. Přece jen - něco na té teorii asi bude.

Slavit narozeniny se mi letos vůbec nechtělo. Rozvedená, bezdětná, opuštěná žena středního věku ve velkém domě. S hypotékou a s bezmála čtyřmi křížky na krku. Tomu se říká skóre k pohledání. Nejedna z mých (samozřejmě vdaných a se závazky) kamarádek mi nad skleničkou vína tvrdila, že jsem vlastně šťastná žena, ale myslím, že z nich mluvila jen frustrace zapříčiněná dlouholetou izolací v domácnosti. Je mi jasné, že ani jedna by se nevzdala fungujícího partnerství, natožpak dětí. To byly jenom takové bezduché řeči, které se s kocovinou rozplynou. Jenomže to se u mého trápení a pocitu jakési méněcennosti dalo očekávat hodně těžko. Že jsem rozvedená, byla holá skutečnost. Že nemám dítě, ryzí fakt. Přes noc se s tím moc nadělat nedalo. Nežila jsem ve ilmu, i když mi někdy připadalo, že tomu tak je -ovšem s hodně divným scénářem.

Připravila jsem několik svých oblíbených pomazánek - sýrovou s česnekem, mrkvovou s červenou čočkou a šunkovou pěnu, namazala plátky grahamové veky, upekla mramorovou bábovku a vychladila džbán virgin mojita. Skoro všechny suroviny jsem použila v bio kvalitě. Přestože peněz jsem neměla nazbyt, na kvalitním jídle jsem nešetřila. Maminka se mi občas snažila promluvit do duše, ale z něčeho člověk slevit prostě nechce, pokud to není nezbytně nutné. Nechtěla jsem svůj život po rozvodu měnit v jiných směrech než v těch nevyhnutelných. Nebylo proč.

Toho dne, byla to středa, přišel Robin domů neobvykle brzy. Objal mě a ptal se, jak jsem v Praze dopadla.

Odtáhla jsem se a doufala, že ta neznámá vůně na jeho rameni se mi jenom zdá.

„Musíme si promluvit,“ přešla jsem rovnou k věci. „Co se stalo?“

„Do nemocnice jsem nedojela.“ „Proč?“ Vypadal zmateně. „Dokážeš si představit, že bych zrovna teď otěhotněla?“

„Lucie, snad jsme se dohodli.“ Nechápal. „Robine, spíš ty mi řekni, co se děje.“Bylo to venku. „Jak to myslíš?“

Mluvili jsme ještě dlouho. Nakonec se přiznal, že má milenku. Tušila jsem to. Jenom jsem tomu nikdy nechtěla uvěřit. Jejich vztah trval už dva roky. Dva

roky, kdy jsme se snažili zplodit naše dítě! Dva roky lží a podvádění. Nemohla jsem se cítit hůř.

„V životě mi nikdo neprovedl něco tak hroznýho!“

„Mrzí mě to.“

„Tak proč jsi to udělal?!“

„Nevim, nemoh jsem si pomoct.“

„To ne. To snad ne!“ zakřičela jsem a utekla přes zahradu k mámě. Robina jsem nechala v kuchyni, byla na něm patrná jakási úleva, že už je to venku. Když jsem se v noci vrátila domů, všude bylo zhasnuto a zamčeno. Z ložnice zmizela ta největší cestovní taška a většina Robinových osobních věcí.

Žádný vzkaz, žádná omluva. Žádné vysvětlení.

Byly jsme spolu takových let a najednou byl konec. Nedokázala jsem si představit, že bychom se nerozešli. On má jinou, já nejsem těhotná, není důvod, proč spolu zůstávat. Krutá realita na mě dopadla v celé své síle a já proplakala noc. Usilovně jsem se snažila vymyslet, co bude dál, ale žádná z možných variant mě neuklidnila.

Za dva měsíce jsme byli rozvedeni. Na první stání. Mluvili jsme spolu věcně, ani jeden nechtěl situaci víc vyostřovat. Už jsem věděla, že milenka se jmenuje Valentýna a je jí pětadvacet. Seznámili se ve škole (věčný student Robin), kterou jsem svému muži financovala. Zpočátku bydlel Robin u kamaráda, teď už měli s Valentýnou společný podnájem. Můj (bývalý) manžel si budoval nový domov a já zůstala v baráku se třema ložnicema a dvěma luxusníma koupelnama. Úplně sama. A skoro bez prostředků.

Na oslavu dorazili mí rodiče a sestřenice s manželi a dětmi. Robinova maminka se omluvila, moc se za syna styděla. Přišly i moje dvě kamarádky - Majda a Leona (obě naštěstí bez manžela i bez dětí). Tušily, že by se mi hodila čistě dámská jízda, až se za ostatními hosty zavřou dveře. Byla sobota, rozhodly se proto, že u mě přespí. Místa jsem měla v domě dost, každá z holek si dokonce mohla vybrat vlastní pokoj. Na spaní ale ještě nikdo nemyslel, narozeninová párty právě začínala.

Dostala jsem spoustu hezkých dárků, fakt mě potěšily. Oblečky na cvičení, balíčky zdravé výživy, spousta balených čajů od Sonnentoru, nové ručníky do koupelny, přírodní kosmetika, třídenní pobyt ve wellnes hotelu (od rodičů) a od kámošek sexy saténová košilka (luxusní) a poukázka na masáže. Prý mi chtěly koupit vibrátor, ale nakonec si to rozmyslely. Myslím, že takhle to trefily skvěle. Košilku si schovám do hotelu a náramně si to užiju.

Sfoukla jsem svíčky na dortu (sakra, mohla mi ta maminka ubrat) a nakrájela ho. Měla jsem při tom jedno tajné přání. Odvážné, ale vroucné. Chtěla jsem potkat velkou lásku. Nejlíp hned zítra.

Majetkové vyrovnání. Robin si nechal lepší auto a všechny naše úspory. Mně zůstal dům a nesplacená část hypotéky. Přemýšlela jsem, že barák prodám, ale nešlo to. Život na vesnici jsem milovala. Případný prodej jsem proto brala jako krajní řešení a hledala možnosti, jak splátky utáhnout. Nabrala jsem si další

lekce cvičení, také jsem pořádala soustředění - letní a zimní, měla jsem stálé klientky, které se ke mně vracely, a nějak to šlo. Šéf se taky zachoval jako fajn chlap, zvýšil mi plat, a tak jsem sice žila skromně, ale dobře. Zůstalo mi ojeté auto, bez něhož bych si cestování za prací do města nedokázala představit. Snažila jsem se být hodně mezi lidmi a moc se nelitovat. Ty největší smutky přicházely v noci. Tomu jsem se ubránit nedokázala. Musela jsem si svou bolest odžít.

Dům zůstal zařízený jakoby napůl. Procházela jsem se jeho světlými pokoji a občas si v nich alespoň zatancovala. Bydlela jsem vlastně jenom v dolním patře, kde byla kuchyně spojená s obývacím pokojem. Přespávala jsem nahoře, v bývalé manželské ložnici na manželské posteli. Za pokojem jsem měla šatnu a v ní spoustu oblečení. Vždycky jsem se ráda pěkně oblékala a snažila jsem se o to i v době, kdy mi na tom zas tolik nezáleželo. Kdy jsem často počítala svoje roky a snažila se odhadnout, jak to se mnou bude dál. Rozhodla jsem se nerezignovat. Chtěla jsem vypadat pěkně. Nebyl důvod, proč bych své nejniternější pocity měla ještě umocňovat odfláknutým zevnějškem. Naopak. Nechala jsem si zkrátit dlouhé vlasy na šik mikádo a některé z pramínků zesvětlit. A ze šatní skříně jsem si úmyslně vybírala jenom kousky ve veselých barvách. Dodávaly mi energii a přinášely úsměvy.

Vždycky jsem si přála obrovský jídelní stůl. Dřevěný. Aby mi každá rýha připomínala okamžiky rodinného štěstí. Takový stůl byl pro mě odjakživa symbolem soudržnosti a pohody. Představovala jsem si svou rodinu u společného oběda nebo štědrovečerní večeře. Při oslavě narozenin. Při psaní úkolů nebo vybarvování omalovánek. Při pečení vánočního cukroví nebo sousedské tvorbě adventních věnců.

S Robinem jsme si jeden z těch masivních skutečně pořídili. Byl krásný. Kolem něj se vešlo osm židlí, tolik, že nás žádná návštěva nemohla zaskočit. Na své oslavě jsem stůl využila a byla moc ráda, že je po dlouhé době zase plný dobrého jídla a pití. Židle jsem dala stranou a nechala hosty, aby se obsloužili formou bufetu. Děti seděly na polštářích a jedly přímo na podlaze. Pokojem se rozléhal hlas Jany Kirschner a já byla spokojená. Chyběl jenom Robin. Rozvedeni jsme byli už skoro rok a náš vztah pomalu začínal psát nové řádky. Zatím jsem si nebyla vůbec jistá, jaké budou. Ztratil mou důvěru. Ale zatím jen tu, lásku nikoliv. Otázkou bylo, jestli je to dobře.

Dlouho jsem přemýšlela, co jsem udělala špatně. Proč si musel Robin najít někoho jiného. Co v našem vztahu nefungovalo. Jediné, co mi dávalo smysl, byla asi jeho potřeba cítit se mužněji. Dovedla jsem si představit, jaké to je, být někým okouzlen, jaké to je dobývat a dobýt. Náš život plynul už víceméně stereotypně, v dávno zaběhnutých kolejích. Žili jsme spolu třináct let, dlouho jako manželé. Už ani dům nebyl tím, co by mého muže táhlo zpátky. Chybělo nám dítě. Dítě mělo náš vztah posílit, naplnit, oba jsme se toužili stát rodiči a ty roky marných nadějí nás hodně vyčerpaly.

Říkala jsem si, že jsme k sobě asi nepatřili, když jsme nebyli schopni takovou zátěž ustát, ale nevěřila jsem tomu. Pořád jsem si vedle sebe nedovedla představit někoho jiného. Můj život byl spojený s Robinem a já stále doufala, že k sobě ještě najdeme cestu. Přestože tohle bych nikomu nepřiznala. Ani Majdě a Lee.

Maminka mi pomohla nandat do myčky nádobí a rozloučily jsme se. Zůstala jsem se svými nejbližšími kamarádkami, rozvalily jsme se na prostorné sedačce a otevřely další láhev vína. Ten pravý večírek zrovna začínal.

„Od koho máš ty růže?“ Majda byla vždycky zvědavá.

„To bys neuhodla.“

„No nekecej!“

„Nekecám.“ Smála jsem se. Pětatřicet červených květin na vysokých stoncích a v nich lístek Krásné narozeniny, R.

„Ten má ale vodvahu.“ Majda nemohla uvěřit, že je Robin zpátky na scéně.

„Jen ji nech. Luci, co se děje?“ Lea se mě zastala. Neměla jsem ráda, když se holky bavily na účet mého vztahu.

„Nic, jenom ty kytky.“ Přiznala jsem, že i mě exmanželovo gesto vyvedlo z míry. Svěřila jsem se holkám, že od chvíle, kdy ráno kytky kurýr dovezl, nemůžu myslet na nic jiného.

„Dolejzá.“ Majda.

„Prosím tě a proč by jí nemohl na narozeniny poslat kytku?“ Leona byla z těch dvou vždycky romantičtější.

„Je to parchant, blbne jí hlavu.“

„To máš asi pravdu, ale třeba má Lucii pořád rád,“ nevzdávala se Lea.

„Asi mu došly na mladou síly.“ Majda mu pořád nemohla odpustit.

„Holky, nechte toho!“ Už jsem to odmítala poslouchat.

„Udělaly ti radost?“ Lea se na mě usmála.

„A víš, že jo?“ Dopila jsem svou sklenku a poprosila holky, ať mi schovají mobil. Nerada bych Robinovi v podroušeném stavu psala něco v tom smyslu, že hezčí dárek jsem nedostala, nebo se ho nedejbože ptala, jak se mu daří. Uf.

Od rozvodu, který připadl skoro na ten samý den, ve kterém jsme se brali, jsem Robina nechtěla vidět. Celé léto jsem se snažila dát svůj život do pořádku. Šlo to pomalu, ale hodně jsem četla a psala si deník. Pomáhalo mi to utřídit si myšlenky. Byla jsem k sobě upřímná, musela jsem si přiznat, že jsem Robina ve svém životě brala jako samozřejmost a poslední roky se soustředila hlavně na početí našeho dítěte. Žili jsme prakticky vedle sebe, milování podle mého cyklu už dávno nestálo za moc. Věnovala jsem se práci, cvičení a domu. Svůj čas jsem dělila na ovulaci a menstruaci. Naději a zklamání. Robina jsem přestala vnímat. Jen tak si dovedu vysvětlit, že jsem si takovou dobu ničeho nevšimla. Přehlížela jsem všechny varovné signály

možná proto, že jsem je nechtěla vidět. Upnula jsem se na mateřství a věřila, že miminko by náš život zase obohatilo a vrátilo mu romantiku. Nic z toho se bohužel nekonalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lucie v pozici stromu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.