Postavili ho z kamene – tmavého šedého kamene, který dobývali v hloubi nemilosrdných hor. Býval to dům pro ty, kteří se o sebe neuměli postarat, pro ty, kteří slýchali hlasy, chovali divné myšlenky a dělali divné věci. Ten dům je měl střežit ve svých zdech. Kdo tam jednou vkročil, už nikdy neodešel.

Dan měl strach, že se každou chvíli pozvrací.

Už nejméně osm kilometrů se taxík kodrcal po úzké štěrkem vysypané cestě a chlapce se zmocňovala stále větší nervozita. Řidič co chvíli nadával na výmoly a sjeté pneumatiky kol. Dan jen doufal, že mu nebude muset zaplatit nějakou škodu – už samotný odvoz z letiště bude stát víc než dost.

Bylo teprve časné odpoledne, ale hustý les po obou stranách cesty mnoho světla nepropouštěl. V takovém lese by se člověk ztratil co by dup, pomyslel si Dan.

„Jsi tam ještě naživu?“

„Cože? Jo, jsem v pořádku,“ odpověděl Dan. Uvědomil si, že od okamžiku, kdy nastoupil do auta, ještě nepromluvil. „Jen to trochu drncá.“

Taxík konečně vyjel z lesa a kolem se v mihotavém letním jasu rozprostřela stříbřitě zelená krajina.

A před nimi: New Hampshire College. Místo, které se na příštích pět týdnů stane Danovým domovem.

Jak moc se na tuhle letní školu těšil! Celý školní rok se k ní upínal jako k zářivému světýlku na konci tunelu. Bude tady mezi
svými, kteří se chtějí učit, úlohy dělají doma a nečmárají je na šatních skříňkách ve zmatku těsně před zvoněním. Vlastně se už nemohl dočkat. Jako kdyby mu někdo hodil záchranné lano.

Z okna taxíku viděl domy, které znal z webových stránek školy. Půvabné cihlové stavby v koloniálním stylu obklopovaly nádvoří se smaragdově zeleným trávníkem, krásně posečeným a udržovaným. Věděl, že jsou to akademické budovy, kam bude docházet na hodiny. Několik ranních ptáčat už poskakovalo po trávě a létající talíř se jim míhal nad hlavami. Jak se jen ti kluci tak rychle seznámili? Snad to tady bude opravdu fajn.

Řidič zpomalil před stopkou, za kterou se cesta dělila na další čtyři. Šikmo směrem vpravo stál pěkný prostý kostelík s vysokou bílou věží, za ním se táhla řada domů. Dan se vyklonil ze zadního sedadla a všiml si, že řidič zapnul pravou směrovku.

„Je to vlevo,“ vyhrkl a svezl se zpátky.

Taxíkář pokrčil rameny. „Když myslíš. Ten pitomej křáp se nějak nemůže rozhodnout.“ A na důkaz bouchl pěstí do displeje GPS, přišroubovaného uprostřed palubní desky. Vypadalo to, že cesta, kterou přístroj od letiště ukazoval, končí v tomto bodě.

„Je to vlevo,“ zopakoval Dan už ne tak sebejistě. Ve skutečnosti nevěděl, odkud zná cestu – předem si v mapě nic nehledal. Ale při pohledu na ten kostelík jako by se v něm něco pohnulo, nějaká vzpomínka nebo snad instinkt?

Jeho prsty netrpělivě bubnovaly do sedadla – už brzy uvidí, kde bude bydlet. Koleje, v nichž se normálně bydlelo, procházely přes léto rekonstrukcí, a tak všichni studenti přípravného kurzu měli být ubytováni ve starší budově zvané Brookline. V informačních materiálech stálo, že je to „bývalý ústav pro duševně postižené a historická památka“. Jinými slovy blázinec.

Dana překvapilo, že na webové stránce žádné fotografie Brooklinu nenašel. Když teď ale taxík zahnul za roh, hned pochopil proč.

Vnější zdi se sice pyšnily novým nátěrem a nějaký podnikavý zahradník se trochu rozšoupl a vysázel podél cesty hortenzie, jenže i tak se Brookline na druhém konci cesty tyčil spíše jako varovné znamení. Dana nikdy nenapadlo, že by dům mohl vypadat hrozivě, ale tady tenhle tak opravdu působil. Dokonce se zdálo, že jej zlověstně pozoruje.

Hned to obrať zpátky, zašeptal hlas v jeho hlavě.

Dan se zachvěl. Pořád si musel představovat, jak se v těch dobách pacienti asi cítili, když je zavírali do blázince. Věděli o tom? Zmocnil se některých ten stejný panický pocit jako právě teď jeho, nebo už to šlo mimo ně?

Potom jen zakroutil hlavou. Takové absurdní myšlenky… Je přece student, ne pacient. A sám ujišťoval Paula a Sandy, že Brookline už dávno není blázinec. Zavřeli ho v roce 1972, když objekt koupila škola, aby z něj učinila smíšený internát se společnými umývárnami.

„Tak jsme tady,“ řekl taxíkář. Dan si dobře všiml, že zastavil asi tři metry od obrubníku. Možná není jediný, kdo má z toho místa divný pocit. Sáhl do peněženky a vylovil tři dolary z dvaceti, které mu dali rodiče.

„Drobné si nechte,“ odvětil a vystoupil z auta.

Když si vyhrnul rukávy a vytahoval si z kufru svoje věci, najednou mu došlo, že je to všechno pravda. Kolem prošel kluk v modré kšiltovce a v rukou nesl stoh ošoupaných komiksů. Dan se šťastně usmál. Jsem mezi svými. A vešel do ubytovny. Po celých příštích pět týdnů bude jeho domovem.

Nové BMW na parkovišti u Danovy střední školy mohlo člověku způsobit pořádný šok. Zato tady značkové zboží od Applu a spousta učených knih působily naprosto přirozeně a vdechovaly NHCP noblesní atmosféru.

Ano, touhle zkratkou měli program nazývat, jak se Dan brzy poučil. Studenti ze školy, kteří jim vydávali klíče od pokojů a pomáhali je nastěhovat, pořád dokola opakovali: „Vítejte na NHCP!“ Když Danovi v nestřežené chvíli ulétlo: „New Hampshire College Prep,“ dívali se na něj jako na prosťáčka.

Vyšel po předních schodech nahoru a ocitl se ve velké vstupní hale. Ani veliký lustr na stropě nemohl prozářit její přítmí, na němž se podílelo tmavé dřevěné obložení a spousty nábytku. Za okázalým klenutým průchodem na druhé straně haly uviděl široké schodiště, k němuž vedly z obou stran chodby. Všude se to hemžilo studenty, kteří se trousili dovnitř a ven, ale ten prapodivný pocit tíhy stále přetrvával.

Dan se svými kufry zamířil po schodech nahoru. Vyšel po třech dlouhých ramenech do třetího patra a tam konečně stanul před svým pokojem s číslem 3808. Položil zavazadla na zem a otevřel dveře dovnitř. Hned zjistil, že jeho spolubydlící se už nastěhoval.

Nebo by spíš bylo lepší říci – přitáhl se vší parádou. Na policích ležely úhledně vyskládané a podle barev seřazené knihy, komiksové časopisy a ročenky všech tvarů a velikostí (většina o biologii). Danův spolubydlící si pro sebe zabral přesně polovinu pokoje a zapnuté kufry pečlivě srovnal a zastrčil pod bližší postel. Také půlka šatníku už byla plná košil, kalhot a dalších oděvů na věšácích – bílé sloužily na košile, saka a bundy, modré na kalhoty.

Vypadalo to, jako by zde bydlel přinejmenším několik týdnů.

Dan si položil kufry k neobsazené posteli a začal si prohlížet nábytek, který mu bude přes léto sloužit. Postel, noční stolek, stůl, vše se zdálo v dobrém stavu. Jen tak ze zvědavosti otevřel horní zásuvku, jestli tam nenajde náhodou Gideonovu bibli nebo třeba dopis na uvítanou. Spatřil však malý proužek, co vypadal jako filmový papír. Byl už starý a vybledlý a obraz z něj skoro zmizel. Dan matně rozeznával obličej muže, postaršího pána s brýlemi, v doktorském plášti a tmavém saku. Celkem obyčejná fotka až na ty oči, které se ztrácely pod změtí čar. Někdo je ve zmatku nebo možná zlosti zaškrtal.

„Daniel Crawford?“

Dan se prudce otočil s fotografií v ruce. Na prahu stál vytáhlý mladík. V naškrobené bílé košili, tmavé vázance a kalhotách s nažehlenými puky vypadal jako potulný misionář.

„Ahoj,“ pozdravil Dan a nepatrně zamával. „Ty jsi můj spolubydlící?“

„Vypadá to tak,“ pronesl spíš vážně než jízlivě. „Felix Sheridan,“ dodal. „Vylekal jsem tě?“

„Ne, ne. Jen jsem – našel tuhle fotku… Aspoň si myslím, že je to fotka, nebo možná pohlednice, co já vím. A někdo ji zřídil, vypadá fakt příšerně.“ Dan mu ukázal fotografii a pokrčil rameny. Nezvolil právě nejlepší taktiku, aby zmizel počáteční ostych, ale to mu ostatně nikdy moc nešlo, vyvolat dobrý první dojem. „Dostal jsi taky něco takovýho? Možná je to součást nějaké hry, co já vím.“

„Ne, nic takového.“ Felix zamrkal mléčně modrýma očima. „Já jsem dostal brožurku pro nové studenty, informace ohledně bezpečnosti na ubytovně a katalog o kurzu. Ale to všechno přišlo už před pár týdny poštou.“

„Jo, to jsem dostal taky.“ Dan v rozpacích znovu pokrčil rameny. „Jen tak mě to napadlo. O nic nejde.“

Vrátil fotografii do zásuvky a zavřel ji. Snad už nebude mít důvod, aby ji otvíral.

„Můžu si tu fotku oskenovat a prozkoumám ti ji. To je hračka, no fakt, prostě analyzuješ inverzní obraz. Ačkoli, když tak o tom přemýšlím, cosi mi to připomíná –“

„Díky, ale nemusíš,“ přerušil ho Dan. Už litoval, že se o tom vůbec zmiňoval. „Hele, a nebude nějaký večírek na uvítanou nebo něco, kam máme jít?“

„Kdybys mi dovolil to dopovědět…,“ pravil Felix klidně a na pár velmi nepříjemných vteřinek se odmlčel. „Chtěl jsem říct, že mi to připomíná některé z fotografií, které jsem viděl dole.“

„Počkej, fakt? Co to jako má znamenat?“ Dan si nemohl pomoct, přemohla ho zvědavost.

„V přízemí je opuštěná kancelář,“ vysvětloval Felix. „Nejspíš patřila řediteli starého blázince. Byly tam papíry a fotky a různý věci, volně položený, každý si je mohl prohlídnout. Na ceduli stálo VSTUP ZAKÁZÁN, ale zámek na dveřích byl rozbitý.“

„Tys šel fakt dovnitř?“ Dan neměl ve zvyku porušovat pravidla, ale pokud mohl soudit za tu krátkou chvíli, co se znali, ani jeho spolubydlící nebyl ten typ.

Felix přikývl. „No, prostě jsem tam byl. Ale moc jsem se nerozhlížel. Jenom vím jistě, že tam bylo pár fotek jako ta tvoje.

Není moje, odsekl Dan v duchu a zachvěl se. Měl jsem jen smůlu, že jsem ji našel.

„Třeba by sis to měl omrknout sám, musím tě ovšem varovat. Je to tam takový znepokojivý, když to mám říct mírně.“ Felix však nevypadal znepokojeně. Jak tam tak stál ve dveřích a blokoval cestu ven, působil spíš vyzývavě. Ale Dan měl plnou hlavu jiných věcí.

„A co víš o tom večírku?“

Felix vkročil dovnitř a šel k šatní skříni. Natáhl se po sportovním saku v barvě námořnické modři. „Je to tak. Kolik už jsi potkal holek? Na našem patře jich asi moc nebude. Ale vsadím se, že na tom večírku jich bude víc, co, Danieli?“

Daniel na spolubydlícího udiveně hleděl a snažil se poskládat si dohromady vše, co se o něm právě dozvěděl. Přemýšlel, jestli budou ostatní účastníci programu také tak rozporuplní jako on. Teoreticky by to mohla být osvěžující změna oproti střední škole, kde byli všichni nudní a čitelní. Teoreticky.

„Určitě tam holky budou, to jo, jenže…“

Felix ho napjatě pozoroval.

„Hele, já nejsem moc dobrý parťák, pokud jde o holky. Asi bude lepší, když je budeš balit sám.“ Připadal si trochu hloupě, že Felixe takhle odbyl, zrovna když se k němu snažil být přátelský. Zároveň však cítil, že spolubydlícího by si měl držet od těla. Zvlášť když půjde o holky.

„To je férová odpověď. Asi bude fakt lepší spolu neválčit o ty stejný, nemám pravdu?“

Dan si odfrkl a přikývl.

V chodbách se hemžili studenti, kteří si pořád nosili své věci dovnitř. Další postávali v hloučcích a vykládali si. Dan se rozhlížel a říkal si: Proč nemůžu mít na pokoji někoho z nich?

„Podívej, Danieli Crawforde,“ zavelel Felix a zastavil ho ve vstupní hale. Ukázal předními dveřmi na trávník, po kterém přecházeli studenti a studentky. „Holky. Bude jich dost pro nás pro oba.“

Dan jemně vyprostil paži z Felixova lepkavého sevření a vyšel ven. Teď už to bude jen lepší. Musí to tak být.

× × × × ×

„Připadám si jako dospělák. Co ty?“ Dan si dal další sousto mátové zmrzliny s kousky čokolády.

Felix na něj nechápavě hleděl. „Nevím jistě, co jsi tím chtěl říct.“

„Tohle.“ Dan zvedl papírový pohárek se zmrzlinou a houpal mu s ním před očima ze strany na stranu. „Celá tahle zmrzlina je společenská záležitost. Je to pocit jako…, já nevím. Jako bychom byli znovu malý děti na oslavě narozenin.“ Civěl na maličkou dřevěnou lopatku, zapíchnutou do zmrzliny, a připadal si ještě hloupěji.

Seděli ve Wilfurd Commons, veliké jídelně v jedné z budov u hlavního nádvoří. Klenutý světlík nad nimi propouštěl poslední zbytky denního světla. Přibývající soumrak vdechoval místnosti nafialovělý odstín, zatímco venku sedala mlha.

„Já si zmrzlinu se svým dětstvím nespojuju,“ poznamenal Felix.

To bude asi tím, že jsi nikdy na žádném narozeninovém večírku nebyl. Dan si tu myšlenku hned vzápětí vyčetl. Musí se chovat příjemněji, ale jejich rozhovor zatím vázl na mrtvém bodě.

„Doufal jsem, že mi tady někdo poradí, který z kurzů biologie si mám zvolit, ale nevidím tu žádné profesory spojené s… Počkat! Tohle by mohl být profesor Soams. Četl jsem jeho dizertaci o evoluci mikrobiologických patogenů.“

Zbytek Felixovy věty už Dan neslyšel. S potěšením se za ním díval, jak se prodírá davem k postaršímu muži v protějším rohu sálu. Ale i když se mu ulevilo, že má od Felixe pokoj, najednou
si zděšeně uvědomil, že mezi tou spoustou lidí osaměl.

Doufal jen, že nevypadá tak trapně, jak se cítí. Vložil si do úst další lžičku už docela rozpuštěné zmrzliny. Chutnala po křídě, jako nějaký lék. Z otevřených dveří, kterými se chodilo ven, k němu zavál nepříjemný cigaretový zápach. Sevřel se mu žaludek.

Uklidni se, Dane. Jsi v pohodě, jsi v pohodě.

Na krku mu vyrazil studený, svědivý pot. Přepadla ho závrať a světlík nahoře se roztočil. Za chvíli se s ním motal celý sál. Pokusil se chytit stolu, ale hmátl vedle a klopýtl dozadu. Teď spadne na zem.

Vtom ho za paži uchopila něčí silná ruka a vytáhla ho zpátky do stoje. „No tak! Dávej pozor, hezoune, jinak budeš mít tu zmrzku na košili.“ Dan zamrkal a svět zase získal pevné obrysy. Před ním stála dívka, křehulka s velkýma hnědýma očima a krémově olivovou pletí. Pořád ho držela za ruku. Na sobě měla plandavou košili a pletenou vestičku, na níž ulpívaly barevné cákance. K tomu si vzala rozedrané džínsy a robustní černé boty.

„Díky,“ řekl Dan a prohlížel si košili, jestli taky není pokydaný. „Řekl bych, že je tady docela velký horko.“

Usmála se.

„Mimochodem, jsem Dan Crawford.“

„Abby, Abby Valdezová,“ představila se. Podali si ruce. Měla pevný a hřejivý stisk.

„Ale je to tak, jak říkáš.“ Abby pohodila zvlněnými vlasy, které se jí svezly na rameno jako černý závěs. Mezi kadeře měla vpletená fialová a zelená pírka. „Mohli by aspoň zapnout větrák.“

„Že jo? A jak se ti tady zatím, ehm, líbí?“ zeptal se Dan. Připadalo mu to jako dobrá, normální otázka, hlavně po tom nenormálním čísle s omdlíváním. Doktorka Oberstová mu vždycky radila, že když začne být při konverzaci nervózní, má ostatním pokládat otázky a nechat je asi minutu mluvit.

„Uměla bych si představit lepší místo k žití než starou opuštěnou cvokárnu, ale jinak to ujde. Na co tady jsi? Myslím kurzy.“

„Budu studovat hlavně dějepis, možná i trochu psychologii. Co ty?“

„Nechám tě hádat,“ odvětila Abby se smíchem. „A není to astrofyzika.“

Dan se podíval na její pocákanou košili a tmavé šmouhy na rukou, stopy po tuze vetřené do záhybů na kloubech rukou a v dlaních.

„No, umění?“

„Trefa!“ Abby ho zlehka plácla po ruce. „Jo, slyšela jsem, že malířský kurzy jsou tady fakt parádní, a tak jsem si říkala, že by nebylo špatný vylepšit si techniku, než se budou podávat přihlášky na vysokou. Ale kdo ví, co mě ještě napadne. Je tady toho tolik, z čeho můžeš vybírat.“ Hovořia rychle, energicky, přeskakovala od jedné myšlenky ke druhé, ani se pořádně nenadechla. Dan přikyvoval a v těch správných chvílích, jak aspoň doufal, říkal jenom „hm-hm-hm“.

Potom bez dalších řečí oba zamířili k otevřeným dveřím.

„Už je ti dobře?“ zajímala se Abby.

„Co tím myslíš?“ Dan se ve dveřích zastavil. Venku se kolem mihl světélkující disk. Na trávníku si asi tucet studentů jen tak pro potěšení házelo s frisbee.

„Předtím jsem měla dojem, že omdlíš.“

„Aha, tamto. Jo, už jsem v pořádku. Asi to bylo tím horkem, a taky jsem dneska moc nejedl.“ Byla to dobrá výmluva jako každá jiná, zvlášť když sám nevěděl, co u něj tyhle stavy způsobuje. Ale v duchu si musel přiznat, že tentokrát je docela rád – kdyby to na něj nepřišlo, neseznámil by se s Abby.

Ukázal na studenty, kteří pobíhali po trávníku. „Máš ráda sport?“

„Já?“ Abby se začala smát a přitom si pohrávala s pírkem ve vlasech. „Ani ne. Doma na školních hrách jsem většinou na tribuně. Hraju na pikolu v pochodový kapele. Moc mě to nebaví, ale táta říká, že si tím zlepším profil, až se budu hlásit na vysokou.“

„Já taky nejsem žádný sportovec.“ Postávali na horním schodu a sledovali, jak si ostatní házejí. „Táta je z toho trošku zklamanej. Jako kluk měl šíleně rád baseball.“

Zklamaný bylo slabé slovo. Jeho adoptivní otec Paul šel na vysokou se stipendiem za baseball a nutil Dana hrát T-ball a potom juniorské soutěže. Dan to nakonec nevydržel a řekl mu, že má raději vědu.

„No, ale když jsi tady, zas tak zklamaný být nemůže. Aby se sem člověk vůbec dostal, musí mu to pěkně pálit.“ Zarazila se a začala vehementně mávat na mládence, který přicházel k nim. Bezstarostně prošel mezi studenty, kteří si házeli talířem, a jejich křiku, ať uhne z cesty, si nevšímal. Dan hleděl střídavě na Abby a jejího přítele a svíral se mu žaludek. Ne že by si na ni mohl činit nárok, vždyť ji znal sotva deset minut, ale musel si přiznat, že byl pěkně mimo, když si myslel, že sem přijela sama jako on. Teď se díval na toho cizího kluka se super vlasy a super obličejem a super oblečením a v duchu si říkal: Páni, tak s tímhle se těžko můžu měřit.

„Co je, šprti?“

„Jordane, buď hodný,“ napomenula ho Abby a loupla po něm očima. „Tohle je Dan. Dane, tohle je Jordan a ujišťuju tě, že to není kretén.“

„Ne,“ řekl Jordan. „Jenom debil. Tak co, Dane? Už ses zabydlel v táboře magorů?“ Na nose měl tenké módní brýle a kolem krku mu volně visel odraný zelený šál. Dan mu záviděl jeho perfektní čerstvé strniště, čehož sám nemohl nikdy docílit, protože jemu vousy rašily v trsech.

„Mluv vážně, Jordane. Na koho se snažíš udělat dojem? Promiň, Dane, ale on se jenom předvádí. Potkala jsem ho úplně náhodou v autobuse na cestě sem, a až ho trochu poznáš, je to opravdu fajn kluk.“ Abby zapištěla, když ji Jordan jednou rukou objal. Dana to nutilo podívat se jinam. Nepotřebuje, aby se mu ti dva muchlovali před očima.

„Dobře, dobře, co bylo, bylo.“ Jordan ustoupil o krok zpátky, otřel si dlaně o sebe a upravil si brýle. „Jsem Jordan, rád tě poznávám. A přestaň na mě tak zírat. Abby není můj typ, jasný?“

„Bože, Jordane, ty ale umíš člověka potěšit!“ Dopálená Abby se otočila, aby neviděli, jak jí zčervenaly tváře.

„Promiň, Abbadabadú, z tebe se tak krásně utahuje.“

Danovi muselo něco ujít, protože hned potom se ti dva hystericky rozesmáli a on si připadal trapně jako nikdy. Muselo to na něm být vidět – Abby na Jordana povytáhla obočí a Jordan zakoulel očima, načež začal trpělivě vysvětlovat, jako kdyby mluvil s pětiletým děckem: „Jsem gay. To proto Abby není můj typ.“

„Aha. Jo. Jasně.“

Danovi nevadilo, že Jordan je gay. Věděl však, že kdyby teď cokoli řekl na svou obhajobu, jen by se ještě víc ztrapnil. Abby s Jordanem se spolu vesele a uvolněně škádlili a on se cítil jako páté kolo u vozu. Pokud se tak dokázali spřátelit během jediné jízdy autobusem, určitě nebudou mít problém získávat další kamarády. Kamarády, kteří nebudou tak upjatí a nechápaví jako on.

„Slyšel jsem, že v přízemí naší ubytovny je nějaká strašidelná stará kancelář,“ vyrazil ze sebe Dan. Přitom celý jen hořel a na tvářích mu vyskákaly rudé skvrnky. Jordan s Abby se náhle odmlčeli a otočili se k němu jako na povel.

„Cože?“ odvětil Jordan a zamračil se.

„V Brooklinu? Tam blízko vestibulu?“ Jordan se snažil tvářit jakoby nic, ale aspoň Abby zbystřila. Naklonila hlavu na stranu a zamyšleně si skousla ret.

„Myslím, že jsem šla kolem. Ale vypadala jako zamčená. Karanténa nebo něco,“ řekla.

„Můj spolubydlící Felix se dostal dovnitř. Prý byla otevřená. Bylo by fajn to omrknout, říkám si, třeba po vyučování.“ Teprve po posledních slovech si uvědomil, jak divně musel jeho nápad znít. Navrhnout jim, aby se tady plížili po setmění, když je sotva znal…

Jordan mu zřejmě četl myšlenky. Zakroutil hlavou a jen tak si pohrával s třásněmi na šálu. Všechna suverenita z něj rázem vyprchala. „To je proti předpisům. Nechci vypadat jako zbabělec, ale nechat se vyrazit hned první den se mi nezdá moc zábavný. Ani kdyby se to stalo později.“

„Říkal, že je odemčená, Jordane. To mi nepřipadá jako zakázaný,“ vložila se do řeči Abby a Danovi věnovala rozzářený úsměv. „Zní to docela zajímavě… a já navíc vždycky hledám nějakou inspiraci. Vsadím se, že tam budou poschovávaný různý vzácný starožitnosti.“

„Jsou tam fotky,“ řekl Dan, než ho Jordan stačil zchladit. „Felix říkal, že je tam spousta fotografií.“

„Fotky! No to je ještě lepší. Jak já miluju starý černobílý snímky!“ Abby drcala loktem do Jordana, který se pořád nechtěl podvolit.

„Říkáš, že tam bylo prostě otevřeno? Víš to jistě?“ zeptal se.

Dan přikývl. „Aspoň to říkal můj spolubydlící a ten mi nepřipadá jako typ, co rád přehání. Prý tam byl zámek, ale rozbitý.“

„To je ale nedbalost,“ poznamenala Abby.

„A taky je to divný,“ dodal Jordan a začal si třít lokty, jako kdyby mu najednou byla zima. „Já nevím, Abby, tohle je spíš tvoje parketa. Já na tyhle morbidní kraviny nejsem.“

„Přece se z toho nevyzuješ,“ usadila ho rázně. „Viď, Dane?“ Oči jí jen jiskřily.

„No…, no jistě! Musíš jít s námi.“ Dan asi minutu doufal, že kancelář bude zkoumat jenom s Abby.

„Když já nevím.“ Jordan kopl do neviditelného smítka na podlaze. „Připadá mi to moc riskantní.“

V tom měl pravdu. Zámek možná někdo rozbil, to ale neznamenalo, že přestal platit zákaz vstupu. A kdyby je načapali a vyhodili, jak se Jordan obával, Dan by si to nikdy neodpustil. Navíc by nepokazil léto jenom sobě, ale také jim. Takový nevalný první dojem by pak asi byl i posledním.

Cítil však, že otevřel Pandořinu skříňku – s cestou do starého křídla se otvíraly možnosti, které si nemohl nechat ujít. A pokud by měl být upřímný, opravdu se toužil dozvědět, jestli je tam víc fotek jako ta, kterou našel ve svém pokoji.

„No tak,“ popíchl Jordana a ukázal na hubenou postavu Felixe, který se klátil davem. „On tam taky byl. Co na tom může být tak špatnýho?“

Jordan se pokradmu podíval a potom si odfrkl. „Jak se to říká o negativním vlivu vrstevníků? Když tvůj kámoš skočí do studny, tak – tak co?“

„Hele, Dan a já tam půjdeme, ať s tebou nebo bez tebe, že jo, Dane?“ prohlásila Abby tak suverénně, že ji Dan musel obdivovat.

„No tak jo!“ Jordan se smíchem strčil do Abby, až málem klopýtla. „Vyhráli jste – skočíme spolu do tý studny.“

Dan se s nimi potkal dole u schodů, už tam na něj čekali. Málem se opozdil, protože mu zavolali rodiče. Když ovšem Paula a Sandy ujistil, že dorazil v pořádku a dole ho očekávají jeho noví kamarádi Jordan a Abby, matka rozpustile zacvrlikala a nechala ho jít.

Ve vstupní hale za zády jeho kamarádů poblikávalo pár světel. Jordan byl opřený o jeden z vysokých bílých sloupů, které podpíraly klenbu. Zamával na Dana. Ve druhé ruce se mu houpala kapesní svítilna.

Abby se převlékla do tyrkysového svetříku a vlasy si stáhla do roztomilého culíku.

„Čau,“ zašeptala a rozhlédla se kolem. „Před pár minutami prošel kolem dozor, co hlídá chodbu, ale od té doby nic. Připravenej?“

Dan kývl a připojil se k nim. Jordan zapnul na zkoušku svítilnu a na každého posvítil.

„Poslední šance vrátit se zpátky a dělat něco rozumnýho,“ řekl, „jako třeba popíjet u mě na pokoji a dívat se na Hromkočky.“

Abby pokrčila nos a zlehka ho udeřila do ramene. „Teď už z toho nevycouveš. A navíc to můžeme dělat, až se vrátíme.“

„Beru tě za slovo,“ zamumlal Jordan a vešel za nimi do potemnělé tiché chodby. „Protože po tomhle budu určitě potřebovat panáka.“

Dan mu rozuměl. I on byl najednou tak nervózní, že se o něj pokoušely závratě. Ale pořád se mu to zamlouvalo víc než ty úzkostné stavy, které ho běžně trápily.

Potichu našlapovali prázdnou chodbou. Procházeli kolem korkové nástěnky s oznámeními a rozpisy aktivit, minuli prodejní automaty a chatrný výtah, který nefungoval. Čím dále šli, tím méně světel jim svítilo nad hlavami. Když dorazili ke dveřím staré kanceláře, zůstali stát skoro v naprosté tmě. Jordan zvedl baterku, posvítil na dveře – a Danovi hrklo u srdce: očividně byly zamčené. A cedule, o které se zmínil Felix, měla rozměry plakátu. VSTUP ZAKÁZÁN stálo na ní velkými červenými písmeny.

„Myslel jsem, že je to volně přístupný,“ zašeptal Jordan.

„Přísahám, že…“ Co když Felix lže? Ale jaký by to mělo smysl? „Museli zjistit, že tam studenti chodí, a zamkli to. Kruci, mrzí mě, že jsem vás sem zatáhl.“

„To nic, to nic, netvař se tak sklesle.“ Jordan vyndal z kapsy kancelářskou sponku a začal ji rovnat. Potom strčil jeden konec do visacího zámku a jemně s drátem vrtěl a kroutil. „Jen abyste věděli, že za tohle mi dlužíte víc než jenom Hromkočky.“

„To je paráda,“ zašeptal Dan. V televizi už viděl, jak se používá paklíč, ale nedalo se to srovnat s mrazivým vzrušením, když to někdo dělal přímo před jeho očima.

Jordan se usmál a na chvilku přestal. „Umím to i s vlásenkou.“

„Nemohli byste se ztišit?“ Abby se ohlížela přes rameno.

„Sama dýcháš hlasitěji, než my mluvíme.“ Jordan si skousl dolní ret a netrpělivě sykl. Zámek se mu v ruce třásl.

„Nešlo by to trochu urychlit?“ zašeptal Dan.

„Dělám, co můžu. Tohle je umění. Umění nemůžeš uspěchat.“ Na Jordanově čele vyrazila lesklá vrstva potu a smočila mu ofinu. „Jenom… už to skoro…“ Dan uslyšel tichounké lupnutí. „Mám to.“ Jordan si schoval sponku do kapsy od mikiny a vyvlékl odemčený zámek z kroužku na dveřích. Zatlačil do nich. Ani se nehnuly.

„Sakra, je to zatuhlý,“ zavrčel. „Pomozte mi…“

Dan s Abby se opřeli do masivních dveří a zabrali. V první chvíli se zdálo, že to nepůjde, ale potom se dveře začaly pomalu odsouvat.

Ještě jednou do nich zatlačili a dveře se s drhnutím otevřely. Proti nim se vyvalil oblak zvířeného prachu, jako kdyby se náhle uvolnila nějaká zadržovaná síla. Prach se ale zase rychle usadil – nejvíc ho musel zvířit Felix, když sem přišel první.

„Fuj, to je hnus.“ Abby se rozkašlala a s rukou na ústech vrávorala dozadu.

„Je to tady cítit jako v domku mýho dědy,“ řekl Jordan přidušeným hlasem, protože si také tiskl ruku na pusu.

„Zdá se, že tady vůbec neuklízejí.“ Dan mžoural do tmy za dveřmi. Jordan vedle něj zapnul svítilnu a její paprsek klouzal po široké místnosti, která vypadala jako ambulance pro příjem pacientů.

„Kdy myslíte, že tady někdo naposledy ordinoval?“

„V době kamenný?“ odvětila žertem Abby. Nastavili si s Danem podsvícení na telefonech a všichni společně postupovali do potemnělé místnosti. Jejich světla vypadala jako modrobílé loužičky vtékající do tmy.

Pomalu se před nimi objevovaly detaily – nalevo nízká přepážka, za kterou možná sedávala sekretářka, polstrovaná lavice připevněná ke zdi vpravo, na stropě strohá nemocniční světla s léta vyhaslými žárovkami. Ze zdi naproti vyvstával úzký obrys dveří s mléčnou skleněnou výplní.

„To je šílený,“ zašeptal Jordan a přikrčil se blíž k nim. „Je to, jako… jako by tady všechno ustrnulo v čase. Jako kdyby se jednoho dne prostě zvedli a odešli.“ Přistoupil k přepážce a nakoukl za ni. „Telefony, psací stroje, všecko.“

„Museli to zavřít ze dne na den,“ poznamenala Abby. Prošli s Danem kolem Jordana a blížili se ke dveřím, jež vedly do ordinace. Danovi přes rameno zazářil kužel světla z Jordanovy baterky, aby lépe viděli na oprýskaná písmena na skle.

Ř IT L RA F D

„Co si o tom myslíte?“ Dan se naklonil ke dveřím, studoval písmena a zkoušel si v duchu vyplňovat mezery. „Nebude to kancelář ředitele?“

„Nejspíš jo,“ přisvědčila Abby. „Myslíš, že je otevřená?“

„To se dá zjistit jen jedním způsobem.“ Dan zatajil dech a natáhl se po klice. Než ji uchopil, všiml si, že v prachu na ní ulpívají jasně viditelné otisky prstů. Asi stopy po Felixovi. Musel jít dál, protože v téhle místnosti žádné fotky nezahlédli.

Dveře potichu vrzly a otevřely se na ztuhlých pantech dovnitř.

„Jéééé,“ vydechla Abby.

„Přesně,“ zašeptal Dan.

Otřel si ruce o sebe, aby z nich dostal žmolky prachu, a vešel jako první. Jordan ho zezadu jemně postrkoval. Vkročili do kanceláře, která by byla celkem prostorná, nebýt všech těch knihoven a kartoték podél zdí, nemluvě o haldách papírů, které se volně povalovaly všude kolem. Dan náhle zakopl o převrženou stojací lampu a v poslední chvíli se chytil desky velkého stolu.

Na stole uviděl starý telefon s otočným číselníkem. Ležel vedle stohu ošoupaných časopisů a poznámkových bloků. Pak si uvědomil, že jedna přihrádka s papíry je ve skutečnosti plná starých vybledlých fotografií – a nebyly zdaleka tak zaprášené jako všechno ostatní kolem.

„Asi jsem našel ty fotky, o kterých mluvil Felix,“ prohlásil.

Posvítil mobilem na horní fotografii s vysokým mužem v dlouhém bílém plášti, s brýlemi, které poznával. Přimhouřil oči a snažil se rozeznat další detaily. Ano, stejný muž jako ten, kterého našel na snímku ve své zásuvce. Rychle nalistoval další fotku a z hrdla se mu vydral přidušený zvuk.

„Co je? Co se děje?“ chtěla vědět Abby.

„Nic,“ odpověděl Dan. Kdyby přiznal, co si spojil v hlavě, nemohl by už předstírat, že si to jen představuje.

Další fotografie zobrazovala skupinu lékařů stojících okolo pojízdného lůžka. A na něm, podivně klidný, ležel mladý muž v nemocničním úboru. Jeden z doktorů držel v dlaních jeho hlavu, další mu kolem čela utahoval široký kožený řemen. Poblíž stála zdravotní sestra s injekční stříkačkou.

Abby se přitočila k Danovi a hleděla na snímek. Snažili se oba pochopit, co zachycuje.

„To bude nějaký léčebný zákrok,“ prohlásil Dan po chvíli. „Zřejmě to byl zdejší pacient.“

„Je tak mladý,“ řekla Abby. „Mohl být v našem věku.“

Mohl bych to být já. Dan tu představu okamžitě zapudil, odtrhl oči od fotky a posvítil mobilem na další. Zachycovala ženu, která ležela připoutána na stole. Na hlavě měla jakousi helmu, z níž vedly dráty. Mezi zuby svírala kus dřeva. Zkřivený výraz mezi helmou a dřevem vypadal, jako kdyby ji mučili. Její oči prozrazovaly děsivá muka.

Z těch fotografií šla hrůza, ale Dan se od nich nemohl odtrhnout. Další a další. Každý snímek zobrazoval pacienta při nějaké léčbě, při aplikaci na první pohled bolestivých injekcí nebo během pobytu na samotce. Nad snímkem zachycujícím vodoléčbu se Danovi obracel žaludek. Zřízenci s hadicemi stříkali proudy vody na pacienta, který se nahý choulil v rožku místnosti. S lhostejným výrazem tomu přihlížel nějaký lékař se založenýma rukama.

Dan o těchhle zastaralých metodách léčby četl – to morbidní téma ho dokonce svým způsobem fascinovalo. A protože vyrůstal v pěstounské péči, probudilo to v něm zájem o sociální mašinerie, systémy, které rozhodovaly za lidi, aniž by k tomu směli co říct. Ne že by chtěl s těmi ubožáky porovnávat svůj vlastní život – koneckonců systém za něj učinil dobré rozhodnutí. Svou rodinu by nevyměnil za nic na světě.

„Počkat, hele, pojďte se podívat na tohle…,“ vysoukal ze sebe Jordan a Dan s Abby hned zpozorněli.

Stál na druhé straně stolu a svítil baterkou na zeď. Visely tam další fotografie v dřevěných rámečcích.

„To je strašný,“ zajíkl se Dan.

„Ticho,“ umlčela je Abby šeptem.

Přistoupila k jedné z fotografií a rukávem jemně otřela ze skla prach. Byla na ní malá holčička se světlými vlásky, které jí splývaly na ramena. Mohlo jí být devět, nanejvýš deset let. Stála v pozoru, ruku položenou na něčem, co vypadalo jako područka křesla – jako kdyby pózovala pro oficiální fotografii. Na sobě měla kostkované šatečky a pěkné ozdůbky. Všechno by vypadalo docela normálně – až na tu zubatou jizvu, která se jí táhla přes čelo. A z jejího pohledu mrazilo.

„Zdá se tak smutná,“ řekla Abby.

Smutná byl jeden způsob, jak to říct. Nebo taky duchem nepřítomná.

Abby tam stála bez hnutí a dlouze hleděla na fotografii, jako kdyby se ocitla v transu. Dan neměl to srdce jí říci, že jizva na holčiččině čele a prázdný výraz očí poukazují velmi pravděpodobně na lobotomii. Co to bylo za zrůdy, že to udělali malé dívence?

Vtom ho ze zamyšlení vytrhl snímek, který visel vedle. Doslova jej šokoval. Dva zřízenci v bílých zástěrách drželi násilím pacienta, který se divoce vzpouzel. Na obličej mu nasadili náhubek. Jeden z těch mužů se šklebil jako ďábel. Dan upíral skelný zrak na fotografii. Kdo to všechno fotil? A proč ty fotky rozvěsil po zdech?

„Člověku nějak nejde do hlavy, že chtěli nebo měli těm lidem tady pomáhat,“ řekl Jordan.

„Byl nemocný,“ odvětil Dan automaticky.

„Jo? A tohle ti připadá lidský? Ti doktoři nečetli Hippokratovu přísahu ani z rychlíku.“

„Nemáš ponětí, co se tady dělo,“ odsekl Dan. Potom se najednou zarazil. Proč cítí potřebu hájit doktory, kteří nejspíš provedli lobotomii malému dítěti? Nebo kteří se chystali mučit tamtoho muže? Když sklopil zrak ke svým založeným rukám, škubl s ním záchvěv strachu. Rychle promluvil, aby nějak vyplnil trapné ticho: „Řekl bych, že máme štěstí, že věda od té doby hodně pokročila.“

„Přece to tu nemůžeme nechat!“ vykřikla Abby z ničeho nic a ukázala na fotografie. Brada se jí chvěla rozčilením. „Vždyť jsou… strašné.“

„No, aspoň že jsi upřímná,“ odpověděl Jordan a jednou rukou ji objal.

Abby ji ze sebe setřásla. „Nesnáším, když lidé chodí kolem pravdy jako kolem horké kaše.

A nesmíme zapomínat, že dveře byly zamčený,“ dodal Jordan.

„To je mi jedno, že byly zamčený.“ Pořád nemohla odtrhnout oči od fotografie holčičky. Dan měl sto chutí Abby chytit a otočit, než ta malá vystrčí ruku z rámu a vtáhne ji dovnitř. Ale to bylo samozřejmě absurdní. „Neměla by tu zůstat. Měli bychom ji dát někam do bezpečí.“

Pomalu zvedla obě ruce a sundala rám z háčku. Na zdi, kde obraz visel, se ukázala světlá obdélníková skvrna. Abby si přitiskla obrázek k hrudi a ovinula ho rukama.

„Co to děláš?“ lekl se Dan.

„Vezmu si ji k sobě na pokoj. Tam bude v bezpečí.“

„To nemůžeš, Abby,“ protestoval Dan. „Má to být tady dole. Musíš to nechat tak, jak to je.“

Abby chtěla něco namítnout, ale Jordan ji přerušil. „Hele, uklidněte se, oba dva. Vždyť ji neznáš, Absíku. Měla bys ten obraz vrátit. Někdo by si mohl všimnout, že chybí.“

„A kdo?“ zeptala se trochu posměšně.

„Někdo,“ odpověděl Jordan podrážděně. „Já nevím… Třeba je tu někde soupis všech těch blbostí.“

Zdálo se, že Abby ho vůbec nevnímá. Stála tiše jako socha a tiskla si obraz k hrudníku.

„Prosím tě, Abby, nech ji tady. Patří sem mezi ostatní,“ naléhal Dan. „Prosím.“ Nemohl uvěřit, že se prostřednictvím této situace sblížil s jednou z nejhezčích holek, jaké kdy potkal.“

No tak ji nech, ať si to vezme, Dane. Chtěls ji přece zaujmout.

Jenže potřeba přesvědčit ji o opaku byla silnější.

Abby teď měla pohled skoro stejně prázdný jako dívenka na fotografii. Potom se zachvěla a zamrkala. Jemně, téměř láskyplně pověsila obrázek zpátky na zeď. Ještě naposledy se ho dotkla a řekla: „Ubohé ptáčátko. Jestlipak z té klece někdy ulítlo?“

Dan viděl, že fotografie je zpět na svém místě, a ulevilo se mu. Vlastně ani nevěděl proč.

„Pojďte,“ řekla Abby. „Vrátíme se. Už mi to stačilo.“

To potřebovali všichni. Vyhrnuli se ze staré kanceláře, jako kdyby jim hořelo za patami. Dan za nimi rychle zavřel dveře – byl rád, že jsou venku.

„Hej, co zámek,“ vzpomněl si Jordan, když probíhali kolem prodejního automatu.

„Neboj, o ten jsem se postaral,“ odpověděl Dan. Hlavně ať už jsou co nejdál odsud.

„Víš to jistě?“

Dan se na okamžik zarazil, pak se otočil a pro jistotu běžel dveře zkontrolovat. Zámek visel na dveřích tak, jak ho tam nechal, než šli dovnitř.

„Jsem to ale vůl,“ zasmál se nervózně. Byl by přísahal, že dveře zamkl. Věděl však, že mu takhle občas vynechá paměť.

Dan přišel ke svému pokoji zcela vyčerpaný. Opatrně otevřel dveře, aby nevzbudil Felixe, vkročil dovnitř a náhle ho obestřel chlad.

Tohle není můj pokoj. Dan popleteně zamrkal. Vypadalo to jako nějaká cela, podlahy a zdi byly z šedého masivního kamene. Uprostřed místnosti stál operační stůl přikrytý tenkým bílým prostěradlem. V rohu Dan uviděl odtokový kanálek – ale k čemu by měl sloužit, netušil. Malé okénko v protější zdi protínaly křížem kovové mříže. Nejvíc ho však zamrazilo při pohledu na okovy, přišroubované k levé zdi. Dan si v první chvíli myslel, že jsou rezavé, ale když se na ně podíval pozorněji, spatřil tmavé rudé skvrny – mokré. Tohle nemohla být rez!

Jak to, že tuhle místnost znám?

Dan rychle přibouchl dveře zvenčí a začal si dlaněmi třít paže, aby se aspoň trochu zahřál. Pokoušel se poskládat si dohromady, co se právě stalo. Otevřel snad omylem do jiné místnosti? Tím by se vše vysvětlilo. Byl hrozně utahaný a právě odbočil do špatné chodby a skončil v nesprávných dveřích. Pokoj jako ze zlého snu, který se celá desetiletí nepoužíval.

Jo, bude to tak.

Pro jistotu zkontroloval číslo na dveřích. 3808.

To je přece jeho číslo! Co se to tady proboha děje?

Třesoucíma rukama si protřel oči a znovu vzal za kliku. Před ním byl jeho pokoj – dva stoly, dvě židle a dvě postele. Na té bližší uviděl spícího Felixe.

Dan vešel a zavřel za sebou. Opřel se o dveře a snažil se popadnout dech. V nose a krku ho stále dráždil prach a nutil jej ke kašli. Měl nějaké vidiny, to je vše. Trochu víc popustil uzdu fantazii, ale teď už má své myšlenky znovu pod kontrolou.

× × × × ×

Jak se dalo čekat, Dan nemohl spát. Převracel se na posteli, a když se mu podařilo vypudit z hlavy ty fotografie, jejich místo zaujala prapodivná halucinace, kterou prožil při vstupu do pokoje. Nepomáhalo ani občasné Felixovo chrápání. Někdy o půl třetí k ránu to Dan vzdal, vzal ze stolu svůj laptop a zalezl si s ním do postele. Třeba se mu podaří zjistit nějaké další informace o Brooklinu, něco, co by vysvětlilo ty příšerné fotky z tajuplné kanceláře.

Zadal „Brookline a historie“ a dostal dlouhý seznam nejrůznějších měst zvaných Brookline. Když připsal „New Hampshire“, objevilo se obecné shrnutí historie sanatoria – nic, co by už nevěděl. Léčili zde duševně choré pacienty, muže i ženy, a po jeho uzavření objekt koupila škola. Dan se rozhodl zkusit vyhledávání obrázků. Okamžitě se objevila stránka plná starých fotografií, jež zachycovaly Brookline zvenčí – v tom černobílém provedení vypadal blázinec ještě zlověstněji.

Dan poté zúžil parametry vyhledávání a naťukal: „Brookline A historie A léčebna“. Teprve pak konečně dostal odkaz, který vypadal slibně. Křiklavé purpurové pozadí a množství animovaných gifů napovídalo, že stránka je vyrobená „podomácku“, velmi mírně řečeno. Dana však zaujal její název: „Brookline – léčba, či naopak výroba duševně chorých?“

To je dost senzacechtivý, pomyslel si Dan. Jenže tímhle to teprve začínalo. Dlouhá stránka se svým typicky paranoickým laděním musela být dílem některého z početných příznivců konspiračních teorií. Sal Weathers, badatel a – panebože – lovec duchů, si dal tu práci a zkompiloval všechny zprávy a zprávičky, které kdy o Brooklinu vyšly v místních nebo celostátních novinách, do jednoho textového bloku. Šlo o statistiky uvádějící, kolik pacientů ústav hostil v době svého největšího „rozkvětu“, historky o tom, jak lidi po jeho uzavření v roce 1972 přemísťovali do jiných nemocnic nebo propouštěli. Dan opakovaně narážel na zmínky o problémech Brooklinu udržet si stálého ředitele. Střídali se v něm víc jak brigádníci v McDonald’s.

Ale nakonec, asi ve třech čtvrtinách Salova složitého elaborátu, Dan něco našel – krátkou poznámku, možná míněnou jen mimochodem, ale on si ji přečetl několikrát po sobě:

Teprve v roce 1960 našel Brookline muže, který znovu definoval a nově zaměřil celý jeho program.

A jak se jmenoval? A s jakým přišel programem? To už článek neuváděl.

„Říká se tomu narativní ohnisko, Sale – vyhledej si to,“ pronesl Dan nahlas. Potom si vzpomněl, že má spolubydlícího. Naštěstí se zdálo, že Felix spí, jako když ho do vody hodí.

Dan zběžně prohlížel zbytek stránky. A záhy se ukázala skutečná příčina Salovy literární roztěkanosti. Proč se zabývat takovými nesmysly, jako je časté střídání ředitelů, když může člověk psát o sériových vrazích?

Zdaleka nejkontroverznějším z brooklinských pacientů byl sériový vrah Dennis Heimline, všeobecně známější jako Sochař. V letech 1960 až 1965 terorizoval malou venkovskou obec ve Vermontu. Policie odhaduje, že zabil víc než tucet lidí, a svou přezdívku si vysloužil opravdu příšerným způsobem, když svoje oběti aranžoval do různých poloh jako sochy. Jedna zpráva hovořila o „mrazivé, strašné kráse“ mladé ženy, kterou našli v divočině Bílých hor, jak „tančí“ – vrah její zohavené ruce uvázal k vysoko rostlým větvím stromu. Nejodpornějšího zločinu se ovšem dopustil v jedné místní hospodě. Oběti se po celém baru nacházely v různých pozicích – některé stály, jiné seděly a další „hýřily“ na tanečním parketu. Všechny do těch pozic instaloval pomocí provazů a drátů.

Možná ještě hrozivější než sám Sochař byl fakt, že když Brookline zavřeli, slehla se po Heimlinovi zem…

Dan seděl jako zkamenělý. Tady, v téhle budově, že byl pacientem sériový vrah? A kde ho drželi? Jakou léčbu na něm prováděli? A kam potom zmizel?

Dan zavřel laptop a opřel se zády o pelest. Pomalu na něj přicházel spánek. Vtom se mu ale vybavila fotografie vzpouzejícího se pacienta a napadlo ho, že to mohl být Dennis Heimline. Třeba měli rodiče pravdu, když ho sem nechtěli pustit. Mít poskvrněnou minulost je jedna věc, ale sériový vrah? A co ty fotky z léčebných procedur? Už teď věděl jistě, že o tyhle objevy se s Paulem a Sandy nepodělí.

„Neber si to osobně, Dane, ale vypadáš dost hrozně. Špatně ses vyspal?“

Abbyin hlas zněl tlumeně, jako kdyby přicházel ode dna bazénu. Dan si uvědomil, že zase začal klimbat. Rychle se probral, zvedl hlavu a strčil si do pusy kousek cereálie. Přemýšlel, jestli je ta rozplizlá záře kolem její hlavy dílem ranního slunce, které na ni dopadalo světlíkem, nebo jestli vidí rozmazaně, protože nespal.

Rozhodl se, že o svém objevu na internetu raději pomlčí, protože to znělo fakt hodně divně, a tím pádem by jí divný připadal i on. Teprve ji začínal poznávat a nechtěl všechno zbabrat hned v prvních čtyřiadvaceti hodinách.

„Felix příšerně chrápe.“

„Opravdu tak moc?“

„Jo. A sotva se trošinku rozednilo, už byl na nohou a hurá do práce, představ si. Už to tak vidím, že letos v létě toho moc nenaspím.“

„Víš jistě, že nejsi utahaný po tom našem martyriu včera v noci?“ Šla přímo k věci a to se mu líbilo.

„Byla to síla, co?“ poznamenal Dan. Aspoň s Abby ta jedna fotka pořádně zamávala. Potom se Dan zamračil. Ani teď si nedokázal vzpomenout, proč tolik trval na tom, aby ji tam Abby nechala.

Vtom ho tak píchlo v hlavě, až mu zaškubalo oko. „Krucifix. Takhle jsem se zrovna první den určitě cítit nechtěl.“

Abby k němu přistrčila šálek kávy. „Dej si. Je tak silná, že by na ni jel i tryskáč.“

Dan hrníček pootočil, aby se vyhnul růžové šmouze, kterou na okraji zanechaly její rty. Cucnul si a ucítil něco mezi náplní do zapalovače a javorovým sirupem – rychle tu sladkou břečku polkl, než ji stačil vyzvrátit. „Brr! Jak to můžeš pít?“

„Chuť kávy ve skutečnosti nesnáším, ale přebíjím ji cukrem,“ přiznala se. „A jako umělec kávu prostě nemůžeš nepít. To se prostě… nedělá. Na každé výstavě, kde jsem byla, podávali buď kávu, nebo víno, takže to musíš usrkávat a nějak si s tím poradit.“

Dan se zasmál. Abby mu nepřipadala jako typ, který se snaží zapadnout, ale možná že každý sem tam udělá nějaký ten ústupek. On sám se loni například podvolil a vzal si světle hnědé manšestrové sako na přednášku o posledních letech Jungova života. Seděl tam v moři světle hnědých a tmavě modrých sportovních sak a přemýšlel, co by jeho oblíbený psychoanalytik asi řekl na to, že se tolik lidí tak zoufale snaží nevyčnívat.

„No jo.“ Dan se narovnal a přinutil se usmát. Vzpomněl si na něco, co mu Abby říkala včera. „Takže jsi sem přijela autobusem?“ On přiletěl z Pittsburghu a pak jel taxíkem z maličkého letiště, které mělo snad jen jednu ranvej.

„Vlastně několika autobusy. Táta si v práci neudělal čas, ale to nevadí. Autobus, vlak, metro… Když jsi z New Yorku, jsi na to harcování tak zvyklý, že ti to vůbec nepřijde.“

„A Jordan přijel taky odtud?“

„Ne, Jordan jel z Virginie. Poslední kus cesty jsme jeli spolu.“

„To je přece strašně dlouhá cesta. Proč neletěl?“

„Ale, rodiče mu letenky samozřejmě koupili,“ odpověděla Abby, „jenže do Kalifornie, ne do New Hampshire.“

Dan povytáhl obočí.

„Podle všeho si myslí, že Jordan je na nějakým modlitebním táboře pro nápravu gayů nebo něco takovýho. Tento program mu zaplatil strýc a Jordan si koupil lístek na autobus za peníze, které si vydělal na brigádě.“ Abby dopila kafe a nabrala si do pusy zbytek ovesné kaše.

„Ale co když na to jeho rodiče přijdou? Co pak?“

Abby se zamračila. „To fakt nevím. Třetí světová?“

Proto se Jordan tak bál, aby ho nevyhodili.

Dan byl vděčný za to, že má opravdu tolerantní a pohodové rodiče, i když se někdy zdáli přísní. Vždycky v skrytu duše cítil, že to s Paulem a Sandy vyhrál, dokonce ještě předtím, než ho oficiálně adoptovali. Spousta dětí takové štěstí neměla. „Je fajn, že tady má tebe a může si s tebou popovídat,“ řekl. S Abby se moc pěkně povídalo. Žádný div, že se jí Jordan svěřil.

„Potřebujeme jeden druhýho. Jsme prostě propojení.“ Abby si posbírala věci. Jak se studenti loudali ven, ruch v jídelně postupně slábl. Všichni se šli zaregistrovat. „Ta cesta autobusem trvala dlouho. Nebylo co dělat, a tak jsme hráli šibenici a klábosili. Určitě by se takhle otevřel i tobě.“

„Možná,“ řekl Dan, i když o tom pochyboval. „Každopádně by neměl prošvihnout registraci, jinak se bude muset otevřít Felixovi na hodině pokročilý bioetiky.“

„No tak,“ napomenula ho Abby, ale usmívala se.

Zamířili ven za ostatními studenty a vzali si batůžky z polic, které stály hned za vchodem do jídelny. Dovnitř se s nimi nesmělo, protože studenti školy měli nepěkný zvyk zásobit se croissanty a ovocnými poháry na týden dopředu.

„Ale já to myslím vážně,“ promluvil Dan. „Dnes ráno mi Felix navrhl, jestli si s ním nechci nějaký hodiny prohodit, v rámci kamarádský výpomoci. Nakonec jsem to vzdal a ukázal mu předměty, na který chci chodit. Viděl jsem, že se za mě tak trochu stydí. Málo exaktní vědy, řekl bych.“

Abby se zasmála.

„Jen si posluž. Dělej si srandu z mýho utrpení.“

Když vyšli ven, Dan kýchl.

„Na zdraví.“

„Nápodobně. Hele, Abby, napadlo mě, co kdybychom si nějaký předmět zapsali společně? Myslím ty, já a Jordan. Vím, že jsi tady na umění, ale co kdybych tě přemluvil, aby ses zapsala na hodiny dějepisu?“ zeptal se. Po obou stranách se táhly ubytovny a tvořily kolem travnatého nádvoří téměř dokonalý kruh. Ve stínu pod největším stromem stálo několik židlí. Lavičky u cesty byly teď prázdné, ale Dan už viděl, že zanedlouho budou všechny obsazené. V jídelně zaslechl pár studentů, jak se domlouvají, že si po registraci dají turnaj v travním bowlingu.

„Jasně, proč ne. Ale teď si musím pospíšit, abych se stihla zapsat do portrétování. Chceš, abych tě přihlásila taky?“

„Mě? No to se povedlo. Nikdy jsi mě neviděla kreslit. Je to ještě horší než ty postavičky s kulatýma hlavičkama a nožkama jak ze sirek. Jestli existuje něco strašnějšího, tak je to můj výtvarný talent.“ Dan zavrtěl hlavou a představoval si výraz na tváři instruktora, až by mu ukázal své čmáranice.

„Budou tam nahý holkýýý,“ řekla Abby a poslední slabiku škádlivě protáhla.

„A nazí chlapi,“ odpověděl Dan.

„Přesně tak. Óóch! Třeba se tam se mnou přihlásí Jordan.“

Prošli nádvořím, kde se cesta rozdvojovala. Jedna vedla do správní budovy, kde probíhaly registrace, druhá do sportovního centra. Dan vpředu zahlédl Felixe vycházet z tělocvičny. Byl pobledlý, ale šel zpříma. Mířil k druhé budově, aby se zaregistroval. Dan na něj chtěl zavolat, ale pak si to rozmyslel. Musel si přiznat, že se mu líbí být s Abby sám.

„Hej, flákači! Počkejte na mě!“

Asi jsem to zakřikl. Po cestě k nim běžel Jordan, s elegantní koženou brašnou přehozenou křížem přes rameno. Na zdrhovadle mu visel řetěz na klíče a na něm se houpala kostka, nebo spíš dvacetistěn. Jordan vypadal, jako kdyby před chvíli vylezl z postele a ve spěchu si oblékl, co mu přišlo pod ruku. Přesto se Dan vedle něj cítil jako šupák.

„Kde jsi?“ zeptala se Abby a lehce se zaklesla za jeho paži. „U snídaně jsi nám chyběl.“

„Zaspal jsem. Jak vám chutnalo? Nejspíš to bylo k zblití.“ Jordan šel hodně rychle a Dan s Abby vedle něj poklusávali.

„Nebylo to zas tak zlý,“ odpověděl Dan, ačkoli si nebyl moc jistý, jestli chce Jordan slyšet odpověď. Člověk se v něm opravdu nevyznal. V jednu chvíli sršel humorem a dobrou náladou a v další zas jedovatými poznámkami. A pak tu byl ještě Jordan, který se bál, že ho z kurzu vyhodí a pomaže domů. „I když ta Abbyina káva byla noční můra pro diabetiky.“

„Dan je nabručenej, protože spolubydlící ho dneska ráno ztrapnil kvůli výběru předmětů.“

„Ztrapnil? Jak to, kruci? Co je mu vůbec po tom?“ smál se Jordan. „Se spolubydlícím jsi to fakt nevyhrál, Danoušku. Zato já jo. Yi je prima kluk. Dnes ráno mi hrál na cello.“ Jordan zamával na vysokého rozcuchaného mládence, který si právě chystal nástroj na trávě. „Dává dohromady komorní kvarteto, prý budou hrát venku na trávníku. Dovedete si to představit? No tak, už pojďte, prosím, ať se do tý školy někdy dostaneme. Chci slyšet cello každý ráno. Chci to.“ Máchal rukou před sebou. „Kam se na něj hrabe život mezi tálibánci. Jak já po tom toužím.“

„Neměl by ses poddávat planýmu toužení,“ prohlásila Abby přísně. „Žiješ jenom jednou.“

„Když jsi buddhista, tak ne. Nebo duch. Ale máš pravdu, kdo by si přál zestárnout? Já ne. Budu samozřejmě pořád krásný, elegantní, i když… Vrásky? Bolesti zad? Děkuju, nechci.“ Zatahal Abby za nos. „Aspoň ty budeš kočka už napořád.“

S tím Dan nemohl nesouhlasit.

„Zato Dan už teď vypadá usedle,“ pokračoval Jordan a mezi slovy se kuckal smíchem. „Samozřejmě v dobrým. Nemlať mě – myslím to vážně! Jen se na sebe koukni. Takovej tichej a vážnej a vůbec. Jsi moudřejší, než napovídá tvůj věk, člověče, hustej, hubenej Buddha.“

„Hm, a to má být kompliment?“ Dan klopil oči a cítil horkost v tváři. Nelíbilo se mu, že někdo – a už vůbec ne Abby – může při pohledu na něj myslet na Buddhu.

„On se červená? On fakt rudne,“ chechtal se Jordan a ještě přidal do kroku. Abby táhl po chodníku za sebou, aby Dan musel ještě zrychlit.

„Nech ho na pokoji, Jordane.“ Obrátila se k Danovi s omluvným úsměvem na rtech. „Nic si z toho nedělej, z mýho pohledu nevypadáš usedle. Jen se tě snaží vytočit.“

„Z výrazu jeho tváře soudím, že se mi to daří,“ popichoval Jordan.

„Dnes ráno jsi děsně vtipnej,“ řekla Abby. „Neměl jsi po tom včerejšku zlý sny?“

Jordan zakroutil kadeřavou hlavou. „Já? Ne. Spal jsem jako batole. Nejspíš to bude tím, že jsem vypadl z domu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Asylum.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.