Emilio Salgari

(21. srpna 1862 Verona – 25. dubna 1911 Turín)

Populární italský spisovatel dobrodružných románů. Po neúspěšném pokusu stát se námořním důstojníkem, obrátil Emilio Salgari svou pozornost k literární činnosti. Napsal více než dvě stovky dobrodružných příběhů odehrávajících se v nejrůznějších exotických končinách s hrdiny z různých lidských ras a kultur. Stal se brzy tak slavným, že byl někdy nazýván italským Julesem Vernem, ačkoliv jeho knihy jsou dobrodružné a nezabývají se vědeckou fikcí.

Přestože měl Salgari milióny čtenářů po celém světě, nikdy nedosáhl takového finančního zajištění, jaké by si zasloužil. Vydavatelé, využívající Salgariho špatných obchodních schopností, nechávali spisovatele téměř v chudobě. Pronásledovaný věřiteli a rodinnou krizí, spáchal Salgari dne 25. dubna roku 1911 sebevraždu samurajským stylem.

Černý korzár

Napínavá dobrodružná kniha romantického zabarvení, plná nečekaných zápletek a zvratů, vyznívající v oslavu odvahy, hrdinství a pevné vůle zjednat stůj co stůj spravedlivou odplatu.

Historické pozadí příběhu tvoří boje námořních lupičů a korzárů proti španělským koloniím v 17. Století, avšak vlastním jádrem zůstává vylíčení dobrodružství Černého korzára, ve skutečnosti italského šlechtice, který zasvětil celý život pomstě za smrt svých statečných bratří.

Emilio Salgari

Černý Korzár

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vladimír Henzl – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-39-0

Obsah

DÍL I - ČERNÝ KORZÁR

KAPITOLA 1 Piráti z Tortugy

KAPITOLA 2 Odvážná výprava

KAPITOLA 3 Zajatec

KAPITOLA 4 Souboj

KAPITOLA 5 Šibenice

KAPITOLA 6 Situace se zhoršuje

KAPITOLA 7 Sud prachu

KAPITOLA 8 Na útěku

KAPITOLA 9 Přísaha

KAPITOLA 10 Na palubě Blesku

KAPITOLA 11 Neznámá

KAPITOLA 12 První vzplanutí

KAPITOLA 13 Kouzla

KAPITOLA 14 Uragán

KAPITOLA 15 Flibustýři

KAPITOLA 16 Tortuga

KAPITOLA 17 Sídlo Černého korzára

KAPITOLA 18 Korzárův hněv

KAPITOLA 19 Útok na Maracaibo

KAPITOLA 20 Van Gould na útěku

KAPITOLA 21 Prales

KAPITOLA 22 V bažinách

KAPITOLA 23 Jaguár útočí

KAPITOLA 24 Carmaux má smůlu

KAPITOLA 25 Mezi lidojedy v pralese

KAPITOLA 26 Úklady Arawaků

KAPITOLA 27 Další nebezpečí

KAPITOLA 28 Upíři

KAPITOLA 29 Zrádce na útěku

KAPITOLA 30 Španělská karavela

KAPITOLA 31 Útok

KAPITOLA 32 Van Gould

KAPITOLA 33 Slib

KAPITOLA 34 Gibraltar

KAPITOLA 35 Přísaha Černého korzára

DÍL II - KRÁLOVNA KARIBSKÉHO MOŘE

KAPITOLA 1 Černý korzár

KAPITOLA 2 Žije Honorata?

KAPITOLA 3 Zrada

KAPITOLA 4 Obleženi

KAPITOLA 5 Útok na Blesk

KAPITOLA 6 Přichází pomoc

KAPITOLA 7 Hořící bárka

KAPITOLA 8 Zápas na život a na smrt

KAPITOLA 9 Indiánčina nenávist

KAPITOLA 10 Yucatan

KAPITOLA 11 Pirátské loďstvo

KAPITOLA 12 Nelítostný boj

KAPITOLA 13 Konec boje

KAPITOLA 14 Laguna

KAPITOLA 15 Vor

KAPITOLA 16 Honba

KAPITOLA 17 Veracruz

KAPITOLA 18 Mečem a pistolí

KAPITOLA 19 Útok na Veracruz

KAPITOLA 20 Markýza de Bermejo

KAPITOLA 21 San Juan de Luz

KAPITOLA 22 V pasti

KAPITOLA 23 Pád pevnosti

KAPITOLA 24 Honba za Alhambrou

KAPITOLA 25 Blesk útočí

KAPITOLA 26 Van Gould se mstí

KAPITOLA 27 Trosečníci

KAPITOLA 28 Florida

KAPITOLA 29 Prales

KAPITOLA 30 Baribal

KAPITOLA 31 Mezi Indiány

KAPITOLA 32 Korzárův útěk

KAPITOLA 33 Královna

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

DÍL I

ČERNÝ KORZÁR

KAPITOLA 1
Piráti z Tortugy

Vysoko vzedmutými vlnami se namáhavě prodíral malý člun, jako by prchal před neviditelným nebezpečím. Seděli v něm dva muži, přibližně stejně staří – bylo jim kolem čtyřicítky. Byli zarostlí, na hlavách měli staré proděravělé plstěné klobouky a jejich mohutná prsa sotva mohly zahalit rozedrané, vybledlé košile. Za ošuntělými pásy bylo vidět těžké pistole, jakých se užívalo ještě ke konci šestnáctého století. I krátké kalhoty těch dvou byly rozedrané a na bosých nohou lpěly ještě zbytky černého bláta.

„Hej, vy tam, v tom člunu, zastavte, nebo střelím,“ zazněl ve tmě kovový hlas odněkud z moře.

Oba plavci pustili vesla, zvedli se a plni nepokoje zabořili zraky do tmy. Před nimi se objevil veliký stín, jako by se z vln vynořil.

„Dívej se dobře, Garmauxi,“ řekl jeden z plavců. „Máš lepší oči než já.“

„Nějaká loď, těžko rozeznat jaká – bude tak na tři dostřely z pistole.“

„Možná že jsou to přátelé, ale moc se mi to nechce věřit. Kdo by sem taky lezl, zrovna pod pevnost, je tu jedno dělo vedle druhého. A taky by tu mohl potkat nějakou tu vojenskou loď, co doprovází náklad zlata.“

„Teď už je to, van Stillere, jedno, už nás uviděli, těm neutečem. Stačí jedna rána z děla a jsme na dně.“

„Kdo jste?“ ozval se podruhé zvučný hlas ze tmy.

„Čert tě vem,“ zamumlal van Stiller.

„Jestli chcete vědět, co jsme zač, pojďte blíž, my vám odpovíme několika ranami z pistole a bude po zvědavosti.“

Tato vyhrůžka asi nenahnala tomu, kdo před chvílí volal, ani trochu strachu. Začal se smát: „Jen pojďte blíž, vy hrdinové, přátelé z pobřeží už na vás čekají.“

„Přátelé z pobřeží!“ vykřikli muži ve člunu současně. „Ať mě moře pohltí, jestli neznám tenhle hlas,“ řekl Carmaux. „Kdo je to?“ zeptal se van Stiller a znovu začal prudce veslovat.

„Jenom jeden člověk z celé Tortugy si troufne tak blízko k španělské pevnosti.“

„O kom to mluvíš?“

„O Černém korzárovi přeci!“

„Černý korzár! Kde by se tu vzal!“

„Určitě je to on.“

„Chudák Černý korzár. Musela to ale být pro něho rána,“ řekl smutně Carmaux.

„Myslel si, že se mu podaří dostat bratra ze španělského zajetí –“

„A to je už jeho druhý bratr. Teď se oba houpají na šibenici.“

„Jen se neboj, ten je pomstí.“

„To víš, že je pomstí, a my mu pomůžem. Víš, kdy já budu nejšťastnější? Až uvidím, že ten lotr guvernérská z Maracaiba přestal dýchat. Za smaragdy, co mám zašitý v kalhotách, dostanu nejmíň tisíc piastrů. A pak to oslavíme.“

Před nimi se objevila loď s vysokými stěžni a s úzkým kýlem. Byla to jedna z rychlých plachetnic, jakých v těch časech používali piráti z Tortugy, když pronásledovali španělské galéry, naložené zlatem, stříbrem i drahými kameny a plující ze Střední Ameriky, Mexika nebo ze zemí kolem rovníku do Evropy.

„Neříkal jsem ti, že je to loď Černého korzára?“

Dvanáct děl měla ta pirátská loď na bocích a ještě dvě uprostřed paluby, a ta byla největší.

Když oba plavci, Carmaux a van Stiller, přirazili k pirátské plachetnici, namířili na ně dva muži ručnice a třetí si na ně posvítil.

„Kdo jste?“ zeptal se jeden z mužů.

„Copak nás nepoznáváte?“ divil se Carmaux.

„Ať mě žralok spolkne, jestli tohle není Carmaux,“ zvolal muž se svítilnou. „Ty ještě žiješ, člověče? Na Tortuze říkali, žes už natáhl bačkory. A tohle – to je přeci van Stiller! Tak tys taky unikl oprátce?“

„Zubatá si to rozmyslela. Asi o mě moc nestojí.“

„A co velitel? Žije?“

„Nechtěli byste už nechat toho povídání?“ ozval se ze tmy kovový hlas, který slyšeli před chvílí.

„Černý korzár,“ šeptal překvapený van Stiller.

První se vzpamatoval Carmaux. „To jsme my, kapitáne,“ řekl radostně.

Z velitelského můstku sestoupil muž v hedvábném kabátci, zdobeném krajkami, a v hedvábných kalhotách; kolem pasu měl širokou vyšívanou šerpu, na nohách vysoké jezdecké boty a na hlavě široký plstěný klobouk, ozdobený dlouhým černým perem. Štíhlý muž s krásnými rysy ve tváři byl celý v černém.

„Kdo jste a odkud přicházíte?“ zeptal se mužů, kteří se chystali vystoupit z člunu. Ani na chvíli nespustil pravou ruku z pažby pistole.

„Jsme piráti z Tortugy,“ odpověděl Carmaux. „Naposledy jsme byli na lodi Rudého korzára, dostali jsme se do španělského zajetí a teď se nám podařilo prchnout.“

Černý korzár si je upřeně prohlížel.

„Vy jste byli na lodi mého bratra?“ zeptal se po chvíli. „Pojď za mnou,“ vyzval Carmauxe.

Když došli do velitelské kajuty, osvětlené pozlacenou lampou, Černý korzár ukázal na židli: „Sedni si.“ Pak se zeptal trochu přiškrceným hlasem: „Zabili ho, viď?“

„Koho?“

„Mého bratra, Rudého korzára.“

„Ano,“ odpověděl tiše Carmaux. „Zrovna tak jako vašeho druhého bratra, Zeleného korzára.“

Velitel pirátů zbledl. Klesl na židli a zakryl si tvář dlaněmi. „Věděl jsem, že přijdu pozdě. Teď mi nezbývá nic než pomsta,“ řekl pevně. Když se trochu uklidnil, zeptal se: „Zastřelili ho?“

„Ne. Oběsili.“

„Víš to jistě?“

„Na tyhle oči jsem ho viděl, jak visí na šibenici na Plaza di Granada.“

„Kdy to bylo?“

„Dnes po poledni. Když už měl provaz kolem krku, plivl guvernérovi do tváře. Zemřel jako hrdina.“

„Van Gouldovi, tomu darebákovi?“

„Ano.“

„A jak vás chytili?“

„Zrada, veliteli. Bylo nás osmdesát a váš bratr Rudý korzár se rozhodl, že odplujeme do Maracaiba. V zálivu nás překvapila bouřka, dostali jsme se na mělčinu a ztroskotali jsme. Jen šestadvacet se nás zachránilo. Pokusili jsme se dostat přes bažiny do pralesa. Mysleli jsme, že tam budeme mít od van Goulda pokoj. To byl náš největší omyl. Tři sta Španělů, vedl je sám guvernér, nás zaskočilo, a co nepobili, to odvedli do Maracaiba.“

„Co se stalo s mým bratrem? Taky se dostal do zajetí?“

„Ano. Měl jenom dýku, ale musím říct, že se bránil velice statečně. Včera ráno se mně a van Stillerovi podařilo zmizet. Schovali jsme se do jedné indiánské chatrče a odtud jsme viděli, jak věšejí vašeho bratra. Večer nám jeden černoch opatřil člun. Chtěli jsme se přes Mexický záliv dostat na Tortugu.“

„Říkáš, že mého bratra oběsili? To ho tam nechají viset tři dny a pak ho potupně zahrabou.“ Černý korzár prudce vstal. „Ty jsi statečný chlap, viď?“

„Musím přiznat, že nevím, co je strach.“

„Šel bys se mnou dnes v noci do Maracaiba?“

„Proč ne. Směl bych se zeptat, co tam budeme dělat?“

„Odneseme bratrovu mrtvolu.“

„Veliteli, to není jenom tak, to by nás taky mohlo stát krk.“

„Víš vůbec, kdo je Černý korzár?“

„Jakpak bych nevěděl. Nejstatečnější ze všech pirátů, co jich Tortuga zná.“

„Tak dej spustit člun a počkej na mě na palubě.“

„Veliteli, jestli vám jde o rychlý člun, vemte si náš. Tomu se nic na světě nevyrovná.“

„Tak ho připrav,“ řekl Černý korzár a Carmaux pospíchal splnit velitelův rozkaz.

KAPITOLA 2
Odvážná výprava

Když Carmaux oznámil svému příteli, že se budou muset vrátit do člunu, který je ještě před chvílí unášel na širé moře, nebyl van Stiller nijak zvlášť nadšen. Uklidnil se, teprve když se dozvěděl, že nepoplují sami dva, ale že s nimi bude i sám Černý korzár.

„To je ovšem jiná řeč,“ prohlásil, „Černý korzár, ten vydá za sto nejstatečnějších vojáků. A to se znovu podíváme do Maracaiba?“

„To víš, že jo. Musíme jim přeci ukázat, co dovedou tortugští piráti.“

Carmaux požádal kormidelníka, aby do člunu, který se měl znovu vypravit na moře, dal složit tři pušky, slušný počet nábojů, dvě šavle a nějaké to jídlo, „člověk nikdy neví, co se může stát, bůhví kdy se vrátíme.“

„Už se stalo,“ řekl kormidelník. „Ani na tabák jsem nezapomněl.“

Na palubě se objevil Černý korzár. Po boku mu visel kord, za pasem měl dvě pistole a dýku, jaké Španělé říkají misericordia. Jakmile sestoupil do člunu, zahalil se do černého pláště a posadil se na příď. Van Stiller a Carmaux se chopili vesel a prudce zabrali.

Když veslovali asi hodinu, Černý korzár se zvedl a začal se rozhlížet. Na hladině moře se objevily pravidelné záblesky světla.

„Maracaibo,“ řekl. „Jak jsme od něho daleko?“

„Asi tři míle, veliteli.“

„To znamená, že tam budeme někdy po půlnoci. Jsou tam lodní hlídky?“

„Jenom člun s celníky,“ odpověděl Carmaux. „Tomu se ale vyhneme. Vím, kde se dá klidně přistát, člun ukryjeme na břehu. Jen se na mě spolehněte, veliteli.“ Na chvíli se odmlčel, jako by si chtěl rozmyslet, jestli má ještě pokračovat „Můžu vám něco říct, kapitáne?“ zeptal se.

„Mluv.“

„Bylo by lip, kdyby se vaše loď už víc nepřibližovala ke břehu. Mezi Maracaibem a Gibraltarem je eskadra kontraadmirála Toleda.“

„Nařídil jsem, aby Blesk zůstal na širém moři. Pan guvernér má strach. Ještě několik dní, pane van Goulde, a pak poznáte, co dovede Černý korzár a jeho hoši.“

Člun teď ještě zvýšil rychlost a za půl hodiny už bylo vidět břeh hustě zarostlý křovím. Carmaux a van Stiller se snažili veslovat co nejtišeji a nepřestávali se rozhlížet na všechny strany, jako by se báli, že je někdo zaskočí. Zato Černý korzár se ani nepohnul. Před ním ležely ručnice, které do člunu naložil kormidelník, a velitel tortugských pirátů byl připraven uvítat olovem každého, kdo by se s nepřátelským úmyslem přiblížil ke člunu.

Když přirazili ke břehu, někde odbíjela půlnoc. „Máte pistole?“ zeptal se Černý korzár.

„Máme, veliteli,“ odpověděl van Stiller.

„Jak daleko jsme od Maracaiba?“

„Je tamhle za lesem. Dřív než ráno se tam nedostaneme.“

„Znáte někoho v Maracaibu?“

„Jednoho černocha, co nám opatřil tenhle člun. Bydlí na kraji lesa.“

„Dá se mu věřit?“

„Ruku do ohně bych za něho dal.“

„Můžeme tedy vyrazit.“

Před nimi ležel les, temný jako neproniknutelná noc. Mezi kmeny a větvemi stromů se proplétaly liány a navzájem se splétaly v tisíceré uzly. Mezi nespočetnými kmeny se míhala bludná světélka světlušek.

Když Černý korzár urazil se svými společníky asi dvě míle, Carmaux se náhle zastavil. V ruce držel pistoli.

„Jaguár nebo člověk?“ zeptal se Černý korzár klidně.

„Nejspíš to bude zvěd. Je asi dvacet kroků přede mnou,“ zašeptal Carmaux.

Velitel korzárů se sehnul k zemi a napjatě naslouchal. Jen jeho bystré, vycvičené ucho mohlo zachytit slabý šustot listí.

„Možná že je to nějaké zvíře,“ řekl. „Pojďte za mnou.“

Už nebylo slyšet šelest suchého listí, ozval se však podivný kovový zvuk a úder. Jako když se natahuje spoušť ručnice.

„Stůjte,“ zašeptal Černý korzár. „Někdo tu je. Číhá, chce nás přepadnout zezadu.“

„Asi nás viděli vystupovat z člunu. Španělé mají všude zvědy,“ řekl Carmaux.

V té chvíli Černý korzár prudce vyrazil a vrhl se na nějakou postavu. Zápas netrval dlouho.

„To je jeden z těch van Gouldových,“ řekl van Stiller, když se nešťastník octl na zemi.

Jakmile zneškodněný španělský voják poznal, že ho přepadli piráti, samým strachem se roztřásl.

„Člověče, neboj se tolik,“ řekl Carmaux. „Nech si něco, až budeš s oprátkou kolem krku tančit ve vzduchu ten váš tanec fandango.“ Obrátil se na svého velitele: „Mám to skončit?“ Ukázal na pistoli.

„Ne,“ řekl Černý korzár. „Živý nám bude užitečnější než mrtvý.“

Když zajatce spoutali širokými vlněnými šerpami, které nosili kolem beder, zapálil Carmaux kus dělového doutnáku a posvítil Španělovi do tváře.

Černý korzár se dotkl zajatce špičkou kordu a poručil: „Jestli je ti život milý, mluv.“

„Vím, že mě zabijete; kdo se vám dostane do rukou, živ a zdráv z nich nevyjde. I když vám řeknu všechno, co chcete vědět, stejně se zejtřka nedočkám.“

„Tak ty nebudeš mluvit?“ zeptal se Černý korzár hrozivě.

„Nebudu.“

„Slíbil jsem, že ti daruju život.“

„Vám aby čert věřil.“

„Víš vůbec, kdo jsem?“

„Pirát.“

„Ano, pirát, ale Černý korzár.“

„Černý korzár,“ pln hrůzy zašeptal zajatec. „Tak teď už je mi všechno jasné. Vy jste přišel pomstít smrt svého bratra, Rudého korzára, to znamená, že jste nás přišel pobít.“

„Jestli nebudeš mluvit, stane se, co jsi právě řekl,“ hlas velitele korzárů zněl temně. „Do jednoho vás pobiju a z Maracaiba nezůstane kámen na kameni.“

„Pro todos santos – při všech svatých,“ zasténal Španěl.

„Tak budeš mluvit, nebo ne?“

„I když budu, vy mě stejně zabijete. Tak proč bych mluvil, je to zbytečné.“

„Černý korzár je čestný muž, slovo, které dal, vždycky dodržel,“ řekl velitel pirátů povýšeně.

„Tak se teda ptejte.“ Zajatec se rozhodl, že promluví.

KAPITOLA 3
Zajatec

Van Stiller a Carmaux posadili zajatce k obrovskému stromu, jak jim to nařídil jejich velitel, a Černý korzár si sedl proti němu, aby ho vyslechl. Chtěl vědět, jak silná je hlídka na náměstí, kde visí mrtvola jeho bratra, Rudého korzára, jak je Maracaibo opevněno, zda se guvernér neobává, že město bude přepadeno, a zda se cítí bezpečný.

Velitele korzárů zřejmě Španělovy odpovědi uspokojily. Dozvěděl se, že na Plaza di Granada je v noci jediná stráž, která hlídá patnáct oběšených pirátů. Děl se Černý korzár nebál. Důvěřoval šavlím svých chlapců. Ty se přece osvědčily v nejedné bitvě a v přemnohých šarvátkách.

„Cos dělal v lese?“ zeptal se zajatce.

„Měl jsem stráž na pobřeží. Dostali jsme zprávu, že v zálivu je nějaká podezřelá loď. Guvernér hned o tom podal zprávu do Gibraltaru.“

Velitel pirátů se usmál. „Než se admirálovy lodi dostanou k Maracaibu, dávno už budu na palubě Blesku.“ Obrátil se ke svým dvěma společníkům. „Zajatec půjde s námi. Svým životem mi ručíte, že neuteče.“

Znovu se dali na pochod. Carmaux šel napřed, van Stiller vzadu za zajatcem, aby ho měl stále na očích.

Tmy ubývalo, na nebi se objevila narůžovělá záře a rychle se drala hustým loubím obrovských stromů pralesa. Začalo svítat.

Mezi listy pomponasy, mezi květy larausií, vydechujících pronikavou vůni, i na palmách s rudými květy štěbetali papoušci mahitaco a jejich daleko větší druhové, červení papoušci ara, nepřestávali pokřikovat: ara-ara, ara-ara.

Ale kapitán korzárů se svými druhy neměli čas všímat si opeřených obyvatel a pestrých květů pralesa. Spěchali, aby co nejdříve dorazili do Maracaiba.

Po dvou hodinách cesty se Carmaux zastavil. Ukázal na křoví s temně zelenými kožnatými listy.

„Myslím, že je to tady,“ řekl.

Než mu van Stiller stačil odpovědět, ozvaly se z houští melodické zvuky píšťaly. Černý korzár se prudce zastavil.

„Co je to?“

„To je Moko, černoch, který nám pomohl k útěku. Má tady v houští chatrč. Krotí asi hady.“

Vnikli do houští a brzo se octli před nízkou chatrčí ze suchých větví, se střechou pokrytou palmovými listy. Blízko stavení seděl statný černoch a pískal na píšťalu z tenkého bambusového stvolu. Na zemi se svíjelo a kroutilo osm nebo deset jedovatých hadů; hlavu měli zploštělou, krk tenký, byli nevelcí a jejich barva se podobala barvě tabáku. Tito hadi jsou stejně nebezpeční jako brejlovci, jejich uštknutí způsobuje okamžité ochrnutí. Carmaux zděšeně vykřikl.

Když černoch uslyšel výkřik polekaného piráta, odložil píšťalu a udiveně se zeptal: „Co tu děláte? Já myslel, že jste už někde za horama. Počkejte chvilečku, musím poslat své hady spát. Nebojte se, přátelům neublíží.“

Ošatkou upletenou z listí přikryl hady a z opatrnosti ji ještě zatížil kamenem.

„Tak, a teď se už nemusíte bát. Jste tu sám?“

„Je tu se mnou kapitán naší lodi, bratr Rudého korzára.“

„Černý korzár?“

„Ano. Sám Černý korzár s námi přišel. Mluv ale tiše. Můžeš nám půjčit svou chatrč? Nebudeš toho litovat.“ Černoch přikývl.

Mezitím se už objevili Černý korzár a van Stiller se svým zajatcem.

„Tak to je ten černoch, co vám pomohl k útěku?“ zeptal se velitel pirátů. „Zná Maracaibo?“

„Jako svou boudu, veliteli,“ odpověděl Carmaux.

„To je dobře. Takového chlapíka potřebujeme, pomůže nám.“

Černoch přinesl několik placek z maniokové mouky, několik nazelenalých šišek, pod jejichž šupinami je výborně chutnající bílá dřeň, a banány, kterým domorodci říkají zlaté. Uprostřed všech těch lahůdek byla tykev plná pulque, kvašeného nápoje ze šťávy vylisované z agáve.

Černý korzár, Carmaux a van Stiller s chutí pojedli – přitom ale nezapomněli na svého zajatce – pak ulehli na suché listí, které nanosil černoch, a brzo usnuli. Spali celý den, a teprve když se setmělo, vstali.

Velitel pirátů několikrát obešel černochovo obydlí a potom se zastavil před zajatým Španělem. „Víš, že jsem ti daroval život,“ řekl. „Teď mi za to prozradíš, jak se nepozorovaně dostanu do guvernérova paláce.“

„Chcete guvernéra zavraždit, abyste pomstil smrt svého bratra,“ odpověděl zajatec vzpurně.

„Černý korzár nevraždí. Černý korzár je čestný muž a ten se bije. Bude to souboj mezi mnou a guvernérem, ne vražda.“

„Guvernér je starý a vy jste muž v plné síle. A kdybyste dělal, co chtěl, ke guvernérovi se stejně nedostanete. Toho hlídá moc vojáků.“

„Vím, že to nebude žádná procházka, ale co si Černý korzár umíní, to provede.“ Obrátil se k van Stillerovi a poručil: „Zůstaneš tady a oči z toho člověka nespustíš.“

„Nemohl by ho hlídat černoch, veliteli?“ Van Stiller by se byl raději vydal za novým dobrodružstvím do města.

„Ne. Černoch je silný, pomůže nám odnést bratrovu mrtvolu. Pojď, Carmauxi. Půjdeme si do Maracaiba vypít láhev dobrého španělského. Nemáš strach?“

„S vámi, kapitáne, bych šel třeba do pekla. Ale musím přiznat, že strach mám. Bojím se, že by nás mohli šlápnout.“

Černý korzár se pohrdlivě usmál. „To se teprve uvidí. Už se nezdržuj a pojď.“

Za chvíli nebylo po Černém korzárovi a po jeho věrném společníku ani vidu ani slechu. Jako by je houština pohltila.

KAPITOLA 4
Souboj

Když velitel pirátů vstoupil do Maracaiba, bylo ve městě ještě živo. Hlavně v krčmách se to hemžilo lidmi, kteří popíjeli výborná španělská vína. Z přeplněných místností se ozývala hudba, rozjaření hosté tančili fandango a bolero.

Maracaibo nebylo velké město. V dobách našeho vyprávění zde žilo sotva tisíc obyvatel, ale byla to jedna z nejdůležitějších španělských osad na březích Mexického zálivu. Španělé tu postavili pevnost s mnoha děly a na obou ostrovech, které chránily město od náhlého přepadu z moře, umístili početné posádky.

Černý korzár, klobouk hluboko vražený do čela, zahalen do pláště – přestože večer byl vlahý – levici na jílci kordu, pozorně si prohlížel ulice a domy, jako by si je chtěl navždy zapamatovat.

Když došel na Plaza di Granada, zastavil se. Na patnácti šibenicích postavených do půlkruhu před guvernérovým palácem, na němž hrdě vlála španělská vlajka, se houpalo patnáct těl. Nad nimi poletovala hejna černých supů.

„Tak tady skončili naši kamarádi,“ řekl temným hlasem Carmaux.

„Tady. Ale my je pomstíme. Brzo je pomstíme.“ Černý korzár sklonil hlavu. Snažil se zakrýt hluboké pohnutí. Za chvíli se skutečně vzpamatoval a rychlým krokem zamířil k nejbližší krčmě.

Jakmile usedli k volnému stolu, zavolal Carmaux na krčmáře: „Sklenku nejlepšího xereského. Chraň tě bůh, abys nám přinesl něco jiného.“

Za okamžik přiběhl hostinský s lahví výborného španělského vína. Carmaux nalil perlivý mok do tří sklenic, ale Černý korzár se vína ani nedotkl.

„Dnes bych nechtěl být v kůži Španělů,“ zašeptal Carmaux černochovi. „Velitel má zatraceně špatnou náladu.“

Kolem seděli Baskové, žoldnéři v guvernérových službách. Pokuřovali, popíjeli a bavili se tak živě, že je naši tři přátelé mohli dobře slyšet.

„Viděls ty oběšence?“ zeptal se jeden.

„Večer jsem se na ně šel podívat už podruhé. To ti je podívaná na ty darebáky! Nejvíc se mi líbí ten s vyplazeným jazykem.“

„A Rudý korzár se ti nelíbí?“ zeptal se třetí. „Tomu dali do úst doutník, aby byl ještě směšnější.“

„A já mu strčím do ruky slunečník, aby ho zejtra sluníčko nespálilo. Vsaďte se, že to udělám!“

V té chvíli se ozvala ohlušující rána. Carmaux se už nemohl ovládnout a vší silou udeřil pěstí do stolu, až sklenice a láhve poskočily. „Rayos de Dios – blesky boží – měli byste se, caballeros, raději posmívat živým a mrtvé nechat na pokoji,“ vykřikl.

Pět mužů, kteří se před chvílí bavili o oběšencích, bylo nejdříve překvapeno výbuchem cizincova rozhořčení, ale pak bleskurychle vytasili své dýky a vstali.

„Kdo jste, caballero?“ zeptal se jeden z nich.

„Člověk, který dovede mít stejně dobře úctu k mrtvým jako rozpárat břicho živému, když na to přijde,“ odpověděl Carmaux.

Pět mužů se dalo do smíchu. To Carmauxe ještě víc rozzuřilo a prudce strčil do člověka, který se před chvílí ptal, kdo že je.

„Dej si pozor, ty vlčku, abych s tebou nezatočil,“ vykřikl.

Guvernérův žoldnéř se zapotácel a padl na stůl, který stál za ním. Rychle se však vzpamatoval a chtěl se vrhnout na piráta.

Černý korzár dal znamení černochovi, ten uchopil židli a skočil mezi oba soupeře. „Přestaň, nebo se odtud se zdravou kůží nedostaneš!“ vykřikl.

Když hosté ve vedlejší místnosti uslyšeli křik, přiběhli se podívat, co se to děje. V jejich čele byl muž v širokém klobouku s dlouhým perem. „Co má tohle znamenat?“ zeptal se drsným hlasem a vytasil kord.

„Do toho vám nic není, caballero,“ řekl Carmaux a pohrdlivě se usmál.

„Cože?“ muž se zamračil. „Je vidět, že neznáte dona Gamaru de Mirandu, hraběte de Bayadoz, rytíře z Camarguy a vikomta z –“

„Z čertova zámku,“ přerušil ho Černý korzár.

„Ty chlape zatracená!“ vykřikl chvastoun. „Opravdu bych rád věděl, kdo by mi mohl zabránit, abych tě neposlal na onen svět za tím lotrem Rudým korzárem, co se se svými čtrnácti pomocníky houpá na Plaza di Granada.“

Velitel pirátů zbledl jako křída. Strhl se sebe plášť, odhodil klobouk, vytasil kord a chvějícím se hlasem zvolal: „Bídáku, první za těmi oběšenci půjde tvá černá duše. Jen pojďte blíž, pane hrabě z čertova zámku.“

Také chvastoun se chystal k souboji. „Okamžik, caballero. Dřív než zkřížím svůj kord s vaším, mám právo znát jméno svého protivníka.“

„Ty chceš znát mé jméno? Tím hůř pro tebe. V životě už nebudeš mít čas je někomu povědět.“

Černý korzár se přiblížil k chvastounovi a něco mu pošeptal do ucha. Ten pln hrůzy ustoupil o dva kroky, a než mohl prozradit tajemství, které se právě dozvěděl, už se musel bránit prudkému výpadu velitele pirátů.

Don Gamara nebyl špatný šermíř, ale rychlý a obratný protivník mu nedovolil jedinou nebezpečnou ránu. Za necelé dvě minuty začal chvastoun ustupovat. Cítil, že jsou to poslední chvíle jeho života. Černý korzár se podobal dorážejícímu jaguáru, jeho pohled byl zabodnut do očí soupeřových, jako by ho chtěl uhranout. Najednou se Španěl octl zády u stěny. Zbledl, na čele se mu objevily krůpěje studeného potu.

„Dost,“ zachroptěl zoufale.

„Ba ne. Mé tajemství musí zemřít s tebou,“ odpověděl Černý korzár.

Nešťastník se zoufale bránil, prudce vyrazil, ale ťal jen do vzduchu. Černý korzár rychle a bezpečně odrážel jeho rány. „Ted tě připíchnu ke stěně!“ vykřikl.

„Pomoc!“ Španěl byl šílený hrůzou. „Je to Čer –“

Nedokončil. Protivníkův kord mu vjel do prsou, ubožák naposled vytřeštil na Černého korzára oči plné hrůzy a pak bezvládně klesl k zemi. Když kord velitele pirátů pronikl soupeřovým tělem, zlomil se.

„Je mrtev,“ řekl Carmaux, sehnul se k mrtvole, vytrhl kord ze Španělovy ruky a podal jej Černému korzárovi. „Tady máte náhradu za svůj kord, veliteli. Je to pravá toledská ocel.“

Černý korzár uchopil kord poraženého protivníka, sebral plášť a klobouk, hodil na stůl zlaťák a vyšel z krčmy, následován Carmauxem a černochem. Nikdo se je neopovážil zadržet.

KAPITOLA 5
Šibenice

Když Černý korzár došel se svými druhy na Plaza di Granada, panovalo na náměstí hluboké ticho, přerušované jen houkáním sovy, která se usadila blízko patnácti šibenic s oběšenci. Velitel pirátů, Carmaux a černoch postupovali pomalu, ruce na jílcích kordů. Snažili se dostat co nejblíž k šibenicím.

Byli už několik kroků od první šibenice, na níž se klátila mrtvola jednoho z potrestaných pirátů, když tu spatřili na rohu před guvernérovým palácem nějakou postavu.

„To je stráž,“ zašeptal Carmaux.

„Moko má sílu, nebojí se, s vojákem si to vyřídí,“ usmál se černoch, vycenil dvě řady bílých zubů a dodal: „Moko je chytrý, plazí se jako jeho hadi, co je krotí.“

„Tak jdi,“ řekl Černý korzár, „uvidím, jak si poradíš a jestli jsi opravdu statečný, jak říkáš.“

Černoch odvinul laso, spletené z kožených řemínků, které měl obtočené kolem boků, a potichu odcházel.

Černý korzár si stoupl za palmu a díval se za ním. Černoch se začal plazit jako had a rychle se blížil ke guvernérovu paláci. Voják na stráži, ozbrojený halapartnou a šavlí, právě kráčel k hlavní bráně. K černochovi byl obrácen zády. Moko se teď plížil rychleji, v ruce laso. Pak náhle dvakrát zamával lasem vysoko nad hlavou a vymrštil je. Ozval se tlumený výkřik, strážný padl na zem, upustil halapartnu a začal se prudce zmítat. Moko se na něho vrhl, ucpal mu ústa červenou šerpou, kterou nosil ovinutou kolem pasu, svázal ho, naložil na ramena, jako by to bylo pírko, a odnášel jej k místu, kde stál Černý korzár.

„Tady ho máte, veliteli,“ řekl a položil svou kořist Černému korzárovi k nohám.

„Výborně, Moko,“ pochválil jej velitel pirátů. „Přivaž ho ke stromu a pojď za mnou.“

Černoch poslechl. Když došli doprostřed náměstí, velitel pirátů se zastavil před šibenicí, na níž visel muž oblečený od hlavy k patě v červeném. Oběšenec měl v ústech vyhaslý doutník.

„Darebáci!“ vykřikl Černý korzár, „takhle potupit mého bratra!“

Ukázal na oběšence, černoch si vložil mezi zuby dlouhý nůž a začal šplhat na šibenici. Jediným mávnutím přeťal provaz, naložil si mrtvolu na rameno a spustil se dolů.

„To si spolu ještě vyřídíme, van Goulde,“ zahrozil velitel pirátů ve směru, kde stál guvernérův palác.

Poněvadž úkol, který si uložili, byl splněn, pospíchali teď naši tři piráti k mořskému pobřeží, aby se co nejdříve dostali na loď. Prošli několika opuštěnými ulicemi, aniž narazili na guvernérovy vojáky. Pak náhle, zrovna když to nejméně čekali, objevili se nějací lidé, dosud ukrytí ve stínu vrat domu.

„Tiše,“ zašeptal Černý korzár, „vypadá to, že na nás číhají. Je jich pět. Však my si s nimi poradíme.“ Vytasil kord. Ze stínu vystoupilo několik mužů zahalených v pláště a zastoupili Černému korzárovi a jeho druhům cestu.

„To je těch pět Basků z hospody,“ řekl Carmaux.

„Vezmeš si na starost ty dva na levé straně, já se postarám o ostatní,“ řekl Černý korzár, ,,a ty, Moko, odneseš mrtvolu mého bratra na kraj palmového háje. Tam na nás počkej.“

Baskové zatím sňali pláště, přehodili si je přes levé rameno, v rukou se jim zaleskly dlouhé nože.

„Z cesty!“ poručil Černý korzár a postavil se před oba své druhy.

„Pomalu, caballero,“ řekl jeden z Basků.

„Co od nás chcete?“ zeptal se velitel pirátů.

„Byli bychom vám, vzácní pánové, povděčni, kdybyste laskavě ukojili naši zvědavost. Rádi bychom totiž věděli, kdo jste,“ řekl posměšně jeden z Basků.

Černý korzár udělal dva kroky, kord v ruce. „Musím vás, vážení, upozornit, že mi nedělá nejmenší potíže poslat na onen svět každého, kdo se mi postaví do cesty,“ řekl klidně.

„A my zase, vzácný caballero, se nedáme tak lehce kordem připíchnout ke zdi jako ten ubožák v hospodě. Jak se jmenujete? Kdo jste? Jestli mi na tyto otázky hned neodpovíte, živ a zdráv se z města nedostanete. Vezměte na vědomí, že podle guvernérova příkazu mám právo zastavit každého, kdo se v pozdních hodinách potuluje po ulicích.“

„Když vám na tom tolik záleží, jen se ptejte.“

Černý korzár rychle zaujal obranné postavení.

„Carmauxi, vezmi si na starost ty dva vlevo.“

Baskové nebyli žádní nezkušení nováčci, věděli dobře, co je to javeque, rána, která navždy zohyzdí protivníkovu tvář, a dovedli také zasadit ránu pod poslední žebro, která obyčejně přetne páteř. Hbitě uskočili dozadu. Korzárovy rány odráželi dýkami a levou rukou, kolem níž si ovinuli šátek zvaný serapé. Rozpoutal se zběsilý zápas. Sedm mužů uskakovalo hned vpravo, hned vlevo, hned postupovali a zase ustupovali. Stačil zlomek vteřiny a jeden z Basků učinil chybný krok, ztratil rovnováhu a Černý korzár ho bleskurychle bodl do nekrytých prsou. Zasažený protivník se bezhlesně skácel k zemi.

„První je vyřízen,“ vykřikl Černý korzár, „teď jste na řadě vy.“

Baskové se však nezalekli. Jeden z nich napadl Černého korzára zezadu, ten uskočil, vyhnul se protivníkově ráně, ale kord se zapletl do Baskova serapé. A teď se stalo, co Černý korzár nečekal: kord se mu v půli zlomil. Velitel pirátů uskočil a prudce se bránil zbytkem kordu. „Ke mně, Carmauxi!“ vykřikl.

„Teď jsme teda v pasti. Budeme moc rádi, když se z téhle šlamastyky dostaneme po vlastních nohách,“ řekl Carmaux.

„Jen se neboj,“ odpověděl mu klidně Černý korzár, „to by v tom byl čert, abychom se těch darebáků nezbavili,“ a vytrhl pistoli, kterou měl za pasem, připraven vystřelit.

Náhle se na zemi objevil obrovský stín.

„Moko!“ vykřikli Černý korzár a Carmaux současně.

Černoch zvedl hůl a začal bít Basky hlava nehlava. Jeden po druhém se káceli k zemi s rozbitou hlavou nebo s přeraženými žebry.

Když byl vyřízen poslední z guvernérových žoldnéřů, řekl Černý korzár: „A teď rychle pryč! Kde jsi nechal mrtvolu mého bratra?“ zeptal se černocha.

„Za městem. Nebojte se, veliteli, dobře jsem ji schoval.“

Chtěli se dát rychle na útěk, když Carmaux upozornil, že se blíží stráž. „Vidíte, veliteli? Tamhle v uličce! Vezměte si můj kord, já dovedu docela dobře zacházet i s těmi jejich noži.“

Stráž se rychle blížila.

„Moko,“ řekl Černý korzár, „musíš co nejrychleji dopravit mrtvolu mého bratra na loď, my se zatím pokusíme zbavit těchhle darebáků.“

Moko chtěl zůstat, tvrdil, že má sílu za tři, že se nebojí a že velitel uvidí, jak mu bude užitečný, ale Černý korzár si přál, aby se tělesné pozůstatky jeho bratra, Rudého korzára, co nejdříve dostaly na loď a byly pochovány v moři, jako bylo kdysi pochováno tělo jeho bratra Zeleného korzára. Černochovi tedy nezbylo než poslechnout.

Teď už zřetelně viděli, jak osm halapartníků zmírňuje krok.

„Pomalu, mládenci, ti darebáci musí být někde blízko,“ řekl velitel stráže a ani netušil, že piráti slyší každé jejich slovo.

„Pane Elvaezi, nás je osm, pro strach máme uděláno, nebudem se přece bát tří nebo čtyř pirátů. Krčmář říkal, že jich víc není.“

„Tak on nás zradil krčmář,“ zašeptal Carmaux. „Počkej, chlape, až se mi dostaneš do rukou! Břicho ti rozpářu.“

V té chvíli dal Černý korzár rychle znamení a oba se prudce zezadu vrhli na překvapenou stráž. Ale netrvalo dlouho a guvernérovi vojáci se vzpamatovali a začali křičet: „Chyťte je, chyťte je, piráti!“

Černý korzár a Carmaux se dali na útěk, stráž za nimi.

„Jsme v pasti, veliteli,“ řekl Carmaux, „dostali jsme se do slepé uličky.“

„Vraťme se, ti chlapi jsou daleko za námi, možná že se nám podaří dostat se z města,“ vykřikl Černý korzár. Vtom však spatřil dvoupatrové stavení z cihel a ze dřeva. „Otevři ty dveře, Carmauxi,“ Velitel pirátů se zastavil před vchodem do budovy.

Carmaux vrazil dlouhou dýku do štěrbiny dveří a ty za chvíli povolily.

„Chyťte je, chyťte je,“ křičeli pronásledovatelé a proběhli kolem domu, v němž se skryli oba piráti. Carmaux vytáhl z opasku ocílku a kus dlouhého doutnáku, vykřesal jiskru, foukl na doutnák a rozdmýchal slabý plamínek. Černý korzár a Carmaux vystoupili po osvětlených schodech.

„Tady jsou otevřené dveře,“ řekl Carmaux.

Černý korzár potichu vešel do pokoje a ve světle doutnáku spatřil muže ležícího na lůžku. Byl to stařec, holohlavý, vrásčitý, s malou kozí bradkou a s ježatým knírem. Carmaux rozžehl svíčku na prádelníku, ale muž spal tak tvrdě, že ani nezpozoroval nevítané hosty, Černý korzár uchopil starce za rameno a prudce jím zatřásl. Teprve po třetím zatřesení se spáč probral a zahuhňal: „Jsem mrtev, úplně mrtev.“

„Teď není čas na umírání,“ řekl Carmaux, „vypadá to, že je ve vás teď víc života než před chvílí.“

„Kdo jste?“ zeptal se starce Černý korzár.

„Chudák, nad kterým se každý slituje a který nikomu neublíží, velmožný pane.“

„My taky nikomu neublížíme, jenom nám musíte odpovědět, na co se vás budeme ptát.“

„Tak vy nejste lupiči, velmožný pane?“

„Jsem korzár z Tortugy.“

„Ko-ko-ko-korzár,“ zakoktal stařec. „Tak, teď už je ze mě úplná mrtvola. Co propánaboha ode mě chcete?“ Stařec se chvěl na celém těle.

Zatímco Carmaux svazoval starce, z něhož se vyklubal notář, velitel pirátů otevřel okno, aby se podíval, co se děje před domem. V sousedních domech byla okna obsazena zvědavci. Dohadovali se, co se stalo, a z jejich rozhovorů Černý korzár zjistil, že se stráže už vzdálily.

Carmaux starce dobře svázal a pak si začal důkladně prohlížet notářův dům; ve spíži objevil pečenou slepici, rybu a vzácná španělská vína a přichystal pro sebe a pro svého velitele vydatnou snídani.

„Ještě jsme nevyhráli, příteli,“ řekl Černý korzár. „Španělé se mohou objevit každou chvíli, už abychom byli na palubě mého Blesku. Nesmíme zapomenout, že guvernér je lišák. Mohl by nám připravit překvapení stejně neočekávané jako nepříjemné.“

„Ale nikdo přeci neví, že jste ve městě, můžou si myslet, že je to někdo jiný.“

„Podceňuješ guvernéra a jeho vojáky, milý Carmauxi. Lehce je může napadnout, že jsem přišel pomstít své bratry, Rudého a Zeleného korzára.“

Carmaux chvíli mlčel a pak řekl: „Myslíte, že vám váš zástupce Morgan pošle pomoc?“

„Je odvážný a statečný, nic bych se nedivil, kdyby město zasypal deštěm kulí,“ odpověděl Černý korzár.

„To by bylo šílenství, taková odvaha by nás přišla draho!“ polekal se Carmaux.

„Copak se nepamatuješ, kolik šílených činů jsme s Morganem provedli, a vždycky to pro nás skončilo dobře?“

„Pamatuju, veliteli, pamatuju.“

Černý korzár se posadil, vypil sklenku vína a pak se zeptal: „Co myslíš, Carmauxi, nezradí nás ten černoch?“

„Ručím za něho svou hlavou.“

Velitel pirátů vyhlédl z okna a spatřil, jak Moko kráčí po ulici a hvízdá si.

„Sejdi dolů a zavolej ho,“ poručil Carmauxovi. „Dej ale pozor, aby tě někdo neviděl, mohlo by nás to stát život.“

„Jen se spolehněte, veliteli,“ usmál se Carmaux. „Za deset minut budu dole.“

KAPITOLA 6
Situace se zhoršuje

Ani ne za deset minut vyšel z notářova domu vážný pán v obleku, který notář nosíval jenom při zvlášť významných příležitostech. Nikdo by v tom počestném měšťanu nepoznal odvážného piráta. Carmaux si přistřihl svůj nepěstěný vous a zježené vlasy a z opatrnosti si vložil do kapes kabátu dvě pistole. Na ulici nebylo živé duše. Přemýšlel o tom, proč se Moko vrátil a proč nesplnil velitelův rozkaz. Co mu asi zabránilo opustit Maracaibo? Když se chystal zahnout za roh nejbližšího domu, postavil se mu náhle do cesty voják s dlouhou puškou v ruce a vykřikl:,, Stůj!“ Carmaux rychle strčil ruku do kapsy a uchopil jednu ze svých pistolí.

„Co si přejete?“ zeptal se napohled klidně.

„Rád bych věděl, kdo jste.“

„Copak mě neznáte? Jsem přece zdejší notář.“

„Odpusťte, pane notáři, jsem v Maracaibu teprve krátkou dobu. Směl bych se vás zeptat, kam jdete?“

„Ale jdu navštívit nějakého chudáka, chystá se na onen svět, a tak si usmyslel, že než se rozloučí s tímhle slzavým údolím, dá si své věci do pořádku. Pořád jenom myslí na dědice.“

„Radil bych vám, pane notáři, abyste byl opatrný. Mohl byste se setkat s piráty.“

„Co to povídáte?“ Carmaux se tvářil udiveně. „Jak by se ti darebáci mohli dostat do téhle nedobytné pevnosti a k tomu ještě, když je jejím velitelem tak statečný voják jako van Gould?“

„Pro mne je opravdu záhada, jak se těm darebům podařilo přistát, žádnou pirátskou loď jsem neviděl ani u ostrova, ani v zálivu. Víme jenom, že zabili několik našich lidí a že sundali ze šibenice a odnesli mrtvolu Rudého korzára. Říká se, že se jim podařilo z města zmizet, ale naši vojáci jsou jim v patách. Uvidíte, nebude dlouho trvat a oběšenci na náměstí dostanou další kamarády.“

„A co jestli se schovali někde ve městě?“ zeptal se Carmaux.

„To je vyloučeno,“ odpověděl voják. „Viděli je, jak utíkají, co jim nohy stačí, jen aby už byli pryč.“

Carmaux se srdečně rozloučil s hovorným vojákem, vrazil si klobouk hluboko do čela a rychle odcházel. Sotva zahnul za roh, spatřil černocha. Dozvěděl se od něho, že narazil v háji na vojenský oddíl, který už věděl, že ve městě přistáli piráti.

„Kam jsi dal mrtvolu Rudého korzára?“ zeptal se Carmaux.

„Schoval jsem ji ve své chýši pod hromadou listí a vypustil jsem všechny hady. A teď ať Španělé zkusí dostat se dovnitř!“

„Znají tě v Maracaibu, Moko?“ zeptal se pirát.

„To víte, že znají.“

„A nebudou tě podezřívat?“

„Proč by mě, pane Carmauxi, podezřívali? Nemají k tomu přeci nejmenší důvod.“

„Tak půjdeš se mnou k veliteli.“

Carmaux viděl, že černoch chce ještě něco říci. Moko chvíli váhal, ale pak musel s pravdou ven: přivedl s sebou van Stillera. Řekli si, že zajatec stejně neuteče, stačí ho jen pořádně svázat. Jestli mu někdo nepomůže, najdou ho, jak ho nechali.

„A kde je van Stiller?“ vyhrkl Carmaux.

„Okamžik.“ Černoch přiložil dlaně k ústům a napodobil pískot upíra. Za chvíli se objevil van Stiller.

„Myslíš, že se velitel bude zlobit, že jsem přišel s Mokem?“ zeptal se nejisté.

„Co tě napadá, scházels nám tu jako sůl. Tak jenom pojď.“

Začínalo svítat, hvězdy rychle bledly, za pár minut se na nebe vyhoupne slunce. Okna domů maracaibských občanů se pomalu otvírala. Carmaux věděl, že je třeba se vrátit, zrychlil proto krok a znovu se dostal do uličky, kde se prve setkal s hovorným vojákem.

„Pan notář se už vrací?“ zeptal se strážný, když se znovu potkali.

„Bohužel jsem přišel pozdě. Ten chudák měl naspěch, aby se dostal na onen svět. Stačil mi odkázat jenom tady toho černocha. A tenhle pán,“ Carmaux ukázal na van Stillera, „mě přišel navštívit. Náhodou jsme se právě potkali.“ Po těchto slovech se s vojákem srdečně rozloučil, a následován svými druhy, pokračoval v cestě.

Když se piráti sešli s Černým korzárem, řekl mu Carmaux všechno, co se dozvěděl nového. Velitel se zatvářil velmi vážně. „Přinesl jsi důležité zprávy,“ řekl. „Velkou radost z nich však nemám. Nebude lehké dostat se na loď. Jak vidět, Španělé obsadili pobřeží. Náš Blesk mohl být lehce překvapen loďstvem admirála Toleda.“ Neklidně přecházel po pokoji, pak se náhle zastavil před notářem, který ležel spoutaný na posteli, a zeptal se: „Znáte okolí města?“

„Znám, velmožný pane,“ odpověděl stařec chvějícím se hlasem.

„Vyvedete nás z města a dovedete nás na bezpečné místo.“

„Jak bych mohl něco takového udělat? Neujdete pět kroků a poznají vás. Chytnou mě i s vámi a guvernér mě dá pověsit za to, že jsem vám pomáhal. S panem van Gouldem nejsou žádné špásy.“

„To jsme v pěkné pasti,“ van Stiller se obrátil k černochovi. „Nevíš, Moko, jak bychom mohli odtud co nejrychleji zmizet?“

„Jak by Moko nevěděl,“ odpověděl sebevědomě černoch. „Počkáte do večera, převléknete se za Španěly, budete se vydávat za mušketýry nebo halapartníky, a nikoho ani nenapadne ve vás hledat piráty. Kdybyste se převlékli jenom za měšťany, vojáci by vás zastavili a bylo by zle.“

„To je nápad!“ vykřikl van Stiller. „Ty jsi hlava, Moko, chytrá hlavička! Ale kde vezmeme šaty?“ Pirát se zarazil.

„Mě nikdo nebude podezřívat,“ řekl černoch, „půjdu do města a šaty vám koupím.“

Vtom se ozvalo prudké zabušení na domovní vrata.

Černý korzár vyhlédl z okna a pak přistoupil k notáři. „Je zde nějaký člověk a ptá se po vás,“ řekl.

Ozvalo se další zabušení, mnohem prudší, a někdo začal křičet: „Otevřte, pane notáři, otevřte. Nesmíme ztratit ani vteřinu.“

„Co mám udělat, veliteli?“ zeptal se Carmaux.

„Otevři, svaž toho nedočkavého protivu a polož ho vedle notáře.“

Když Carmaux s černochem otevřeli vrata, uviděli osmnáctiletého až dvacetiletého mladíka, ozbrojeného dýkou.

„Jak dlouho mě ještě necháte čekat?“ vyhrkl mladík, ale hned se zarazil; neměl ani čas ustoupit a už se za ním vrata zavřela.,,Kdo jste?“ zeptal se, celý zmaten.

„Sluhové pana notáře,“ Carmaux se neohrabaně hluboko uklonil.

„To musel don Turillo najednou zbohatnout, že si může dovolit hned dva sluhy.“

„Může, může, dědil po strejčkovi, co zemřel v Peru.“

„Honem mě k němu doveďte. Ví přece, že mám dnes svatbu se seňoritou Carmen de Vasconcellos. Bude třeba –“ mladík nedomluvil. Černochova ruka mu pevně zmáčkla hrdlo. Padl na kolena, oči mu vystoupily z důlků.

„Pomalu, Moko,“ napomenul černocha Carmaux. „Vždyť ho zardousíš.“

„Jen buďte bez starosti, pane Carmauxi.“

Když přivedli mladíka do pokoje, kde byl Černý korzár a notář, dozvěděl se velitel pirátů, že mladík je synem maracaibského soudce dona Alfonse de Conxevia. Mladík chtěl vědět, proč byl zadržen, a nepřestával tvrdit, že má mít dnes svatbu, ale Černý korzár mu klidně odpověděl:

„Budete ji mít zítra.“

„Můj otec je guvernérovým přítelem, tohle si zodpovíte, pane, za to draze zaplatíte. V Maracaibu jsou ještě děla a vojáci. Kdo vlastně jste?“

„Do toho vám, mládenče, nic není,“ odpověděl Černý korzár krátce. Bylo zřejmé, že nepokládá za potřebné dál se soudcovým synem zabývat. Zatím Carmaux a černoch prohledávali dům a pátrali po něčem dobrém k snědku. Zajásali, když objevili uzenou šunku, sýr a několik lahví portského. Jejich radostné výkřiky přerušilo nové bušení na vrata.

„Běž k oknu a podívej se, kdo to je,“ poručil Černý korzár Carmauxovi.

Pirát vyhlédl z okna a spatřil staršího muže, v němž poznal soudního sluhu. Nezbylo nic jiného než seběhnout se schodů a naložit s ním stejně jako s mladíkem. Když svou oběť spoutali a uložili vedle nešťastného ženicha a neméně nešťastného notáře, posteskl si Carmaux: „Jestli to takhle půjde dál, za chvíli tu budeme mít půl Maracaiba.“

KAPITOLA 7
Sud prachu

Ani Černý korzár, ani Carmaux, ani černoch si na snídani zvlášť nepochutnali. Věděli dobře, že zmizení soudcova syna i sluhy se nedá utajit a že by mohli být teď snadno vypátráni. Carmaux proto navrhl, aby se převlékli do šatů svých zajatců a snažili se co nejrychleji zmizet. Brzo se však ukázalo, že návrh je neproveditelný, do mladíkova oděvu se totiž nikdo z nich nedostal. Ani černochův návrh zmocnit se oděvů halapartníků nebo mušketýrů nebylo možno provést dřív než po setmění. A nakoupit šaty ve městě, jak navrhoval černoch prve, to by mohlo vzbudit nežádoucí pozornost.

Z úvah je vyrušilo další, tentokrát už třetí zabušení na vrata.

„Čert vem tenhle barák,“ rozhněval se Carmaux, „to už je procesí, nejdřív mladík, pak sluha a teď zase nějaký vobejda, za chvilku sem přijde ženichův táta, pak svatebčané – uvidíte, že se ta svatba bude nakonec konat tady.“

Tentokrát situace nebyla tak snadná, jako když se jednalo o první dva nevítané návštěvníky. Nový příchozí byl šlechtic, ozbrojený kordem a dýkou. Bylo mu kolem čtyřicítky, byl vysoký, silný, oči měl černé, tvář zarostlou hustým vousem a vypadal velice bojovně.

Černý korzár se rozhlédl po pokoji, zda tu není nějaká zbraň. V koutě stála stará šavle, notář ji asi choval jako rodinnou památku. Velitel pirátů hned vyzkoušel pružnost její čepele, připjal si šavli k boku a pochvaloval si: „Tohle je pravá toledská ocel, ta se mi bude hodit.“

Když Carmaux vpustil španělského šlechtice do domu, hluboce se mu uklonil a o překot se začal omlouvat, že se poněkud zpozdil s otevíráním vrat.

„Proč jste se zdržel?“ zeptal se Španěl.

„Ošetřoval jsem pana notáře, má silnou zimnici, pane.“

„Říkejte mi hrabě. Kde je můj synovec? Šel sem už před dvěma hodinami.“

„Já jsem nikoho, kdo by mohl být vaším synovcem, neviděl. O tom vás, urozený pane, mohu ujistit.“

„Děláš si ze mne žerty? Kde je notář?“

„Leží v posteli.“

„Hned mě k němu doveď!“

Sotva došli ke schodům, Carmaux se obrátil a vykřikl: „Moko, teď je řada na tobě.“

Černoch se vrhl na Španěla, ale ten byl připraven. „Vy darebáci, já vás naučím!“ vykřikl. „Co má ten váš útok znamenat?“ Šlechtic se tvářil hrozivě.

„Já vám to hned vyložím,“ ozval se Černý korzár.

„Kdo jste?“ zeptal se Španěl. Nebylo na něm vidět nejmenší známky strachu. „Podle oděvu vypadáte jako šlechtic, ovšem kutna ještě nedělá mnicha, mohl byste být taky sprostý bandita.“

„Rozmyslete si dobře, co povídáte. Takovéhle řeči by vás mohly přijít draho, caballero. Tváříte se sice statečně, ale upřímně bych vám radil, abyste odložil kord a vzdal se.“

„Komu se mám vzdát? Snad ne nějakému banditovi?“

„Nejsem bandita, pane. Jsem rytíř z Černé skály.“

„Říkáte, že jste šlechtic, a já bych jen rád věděl, proč mě rytíř z Černé skály chtěl dát zavraždit svými sluhy.“

„Nikdo vás nechce zavraždit, rádi bychom vám jenom zabránili, abyste na nás nemohl upozornit úřady. Nemám je příliš rád a guvernér van Gould zas nemá rád mne.“

„Nerozumím vám, pane,“ řekl Španěl už o něco mírněji. „Kdo jste?“

„To už jste mohl dávno uhodnout. Ale když to chcete mermomocí slyšet z mých úst: jsme piráti z Tortugy. A teď se, pane, braňte, protože se vás chystám zabít.“

„Tři proti jednomu! To jste hrdinové! To se to zabíjí!“

„O tamty se nestarejte,“ Černý korzár ukázal na černocha a na Carmauxe. „Když se bije jejich velitel, nemají ve zvyku se do toho míchat.“

„V tom případě to vyřídíme rychle. Vy asi nevíte, kdo je to hrabě de Lerma.“

„A vy zas nevíte, kdo je to rytíř z Černé skály. Braňte se, pane hrabě.“

„Okamžik ještě. Co je s mým synovcem a s jeho sluhou? „O ty se nemusíte bát. Zítra budou na svobodě.“

„Díky, rytíři.“

Černý korzár se uklonil, seběhl se schodů a napadl Španěla tak prudce, že hrabě musel o dva kroky ustoupit. Chvíli bylo slyšet jenom třesk kordů. Španěl byl vynikající šermíř, chladnokrevný a obratný, Černý korzár brzo získal klid a jenom se bránil, jako by chtěl nejdřív poznat šermířské umění svého protivníka. Marně se Španěl snažil Černého korzára zatlačit dál ke schodům. Velitel pirátů neustoupil ani o krok, náhle však udělal výpad a svému protivníkovi vyrazil zbraň z ruky. Bezbranný hrabě zbledl, z úst se mu vydral výkřik hrůzy.

„Bil jste se výborně,“ řekl Černý korzár a kordem pozdravil svého protivníka. „Před chvílí jste mi nechtěl odevzdat svou zbraň, teď si ji beru sám.“

Hrabě chvíli váhal, pak postoupil o dva kroky a podal Černému korzárovi pravici. „Vidím, že i mezi piráty jsou hrdinové a rytíři. Děkuji vám.“

Velitel pirátů srdečně stiskl podávanou ruku, zdvihl se země Španělův kord a podal jej hraběti. „Vezměte si svou zbraň, pane, mně postačí vaše slovo, že jí do zítřka proti nám nepoužijete.“

„To vám slibuji na svou čest.“

„Teď se dejte bez odporu spoutat. Nedělám to rád, ale nemohu si pomoci.“

Carmaux svázal hraběti ruce a černoch odvedl zajatce do pokoje, kde byl notář, synovec hraběte a sluha. Potom vynesl na chodbu těžké kusy nábytku a zatarasil vchod. Dole u schodů pak s černochem začal stavět z jiných kusů nábytku barikádu, která měla zadržet postup útočníků v případě, že by vrata nevydržela.

Sotva skončili, přiběhl van Stiller a ustrašeně oznamoval, že se před domem shromáždili lidé a že se všichni dívají na notářův dům. „Už to asi prasklo. Vědí, že tu máme zajatce,“ řekl udýchaně.

Černého korzára ta zpráva nijak nezneklidnila. Přistoupil k oknu a skryt za záclonou díval se, co se děje na ulici. Asi padesát osob postávalo na protější straně a živě si ukazovali na notářův dům.

„Tohohle jsem se bál ze všeho nejvíc,“ řekl sám k sobě. „Zatím nám štěstí přálo, teď to nevypadá nejlíp. Ale uvidíme, co bude dál. Pojď sem, Carmauxi. Říkal jsi, žes našel v domě nějaké střelivo.“

„Soudek prachu, počítám, že má osm nebo deset liber.“

„Dáš ho na chodbu za vrata a strčíš do něho doutnák.“

„Snad nechcete vyhodit celý barák do povětří?“

„Když bude třeba, tak vyletí.“

V té chvíli uviděl Carmaux přicházet vojáky. Objevili se na konci uličky, byli ozbrojeni puškami a velel jim poručík. Za vojáky se hrnul zástup zvědavců. Vedle důstojníka kráčel starý muž s bílou bradou, ozbrojený šavlí, nejspíš příbuzný zajatého hraběte nebo mladíka.

Když vojáci došli k notářovu domu, důstojník zabušil na vrata a zvolal: „Jménem guvernéra vás vyzývám: otevřte!“

„Jste připraveni, přátelé?“ zeptal se Černý korzár klidně.

„Jsme,“ odpověděli Carmaux, van Stiller i černoch současně.

„Vy dva zde zůstanete se mnou a ty, Moko, vylez na střechu a podívej se, jestli tam někde není vikýř, kterým bychom se mohli dostat pryč.“

Černý korzár potom otevřel okénko ve dveřích a zeptal se: „Co si přejete, pane?“

Poručík, který byl překvapen, když místo notáře uviděl neznámého muže v širokém černém klobouku s dlouhým perem, zůstal užasle stát. „Kdo jste?“ zeptal se po chvíli. „Chci mluvit s notářem.“

„Já ho zastupuji, notář leží a nemůže se ani hnout.“

„Tak otevřte, je to guvernérův rozkaz.“

„A co když neotevřu?“

„Pak si přičtěte následky sám. V tomhle domě se dějí podivné věci. Dostal jsem rozkaz, abych zjistil, co se stalo s panem Pedrem Conxeviem, s jeho sluhou a se strýcem pana Conxevia hrabětem de Lermou.“

„To vám klidně řeknu. Jsou tady, v tomhle domě, živi a zdrávi, daří se jim dobře a mají znamenitou náladu.“

„Tak ať sejdou dolů.“

„To není možné,“ odpověděl korzár.

„Nařizuji vám, pane, abyste hned poslechl, nebo dám vypáčit vrata.“

„Jak si přejete. Ale upozorňuji vás, že za vraty je sud prachu. Jakmile se pokusíte vrata vypáčit, zapálím doutnák a vyhodím celý dům i s notářem, panem Conxeviem a hrabětem de Lermou do vzduchu. Tak si račte vybrat.“

Tato slova na mladého důstojníka zapůsobila. A nejen na něho, také vojáci a zvědavci se lekli. Několik se jich snažilo co nejrychleji zmizet z blízkosti notářova domu.

„Kdo jste?“ zeptal se poručík po chvilce mlčení.

„Člověk, který se nechce dát nikým vyrušovat, ani guvernérovými důstojníky ne.“

„Vyzývám vás naposled: řekněte mi, jak se jmenujete!“

„K tomu nemám nejmenší chuť.“

„Já vás tedy donutím.“

„Pak ovšem musíte počítat s tím, že dám dům vyhodit do povětří.“

„Jste šílenec, pane.“

„Zrovna jako vy.“

„Vy mě chcete urážet?“

„Ani ve snu mě nenapadlo urážet vás. Já vám jenom odpovídám.“

„Tak už dost. Ta komedie trvá trochu dlouho.“

„Vy si tedy přejete vyletět i s domem pana notáře do vzduchu. Carmauxi, zapal ten sud prachu,“ nařídil Černý korzár a Carmaux spěchal splnit rozkaz svého velitele.

KAPITOLA 8
Na útěku

Diváci, kteří se zvědavě shromáždili kolem notářova domu, i vojáci, vedení poručíkem, ustrnuli hrůzou, když slyšeli, že má být sud prachu za vraty notářova domu zapálen. Sousedé vybíhali z domů a snažili se s sebou vzít věci, které pokládali za nejcennější. Všichni byli přesvědčeni, že rozkaz k zapálení sudu s prachem dal šílenec a že nic nezabrání, aby byl splněn. Jen důstojník zůstal klidně stát. I na něm však bylo vidět, že by nejraději vzal do zaječích.

„Pane, vy jste zešílel! Tohle přece nemůžete myslet vážně,“ vykřikl.

„Rád od svého úmyslu upustím,“ odpověděl Černý korzár, „ale pod jednou podmínkou: necháte mě na pokoji.“

„Propusťte hraběte de Lermu a já vám slibuji, že vás už nebudu obtěžovat.“

„Dobrá, ale vaši vojáci musí co nejrychleji odtáhnout a já a mí přátelé dostaneme glejt, podepsaný guvernérem, že nám nikdo nebude bránit, abychom opustili město.“

„K čemu potřebujete glejt? Kdo vlastně jste?“ Poručíkovo podezření vzrůstalo.

„Jsem šlechtic ze zámoří.“

„Řekněte mi, jak se jmenujete. Šlechtic přece nepotřebuje glejt, ledaže by měl na svědomí nějaký zločin.“

Vtom přistoupil k důstojníkovi muž s obvázanou hlavou. Sotva se vlekl. Carmaux zašeptal Černému korzárovi do ucha: „To je jeden z těch Basků, co nás přepadli.“

Byl to skutečně jeden z mužů, kteří před několika hodinami zastavili Černého korzára a jeho druhy.

„Chcete vědět, kdo to je, pane poručíku?“ zeptal se muž s obvázanou hlavou.

„Ty ho znáš?“

„Samozřejmě že ho znám. Dejte si na něho pozor, je to jeden z pirátů, co mi málem polámali všechny kosti v těle.“

Sotva nešťastník domluvil, ozvala se rána a Bask se skácel jako podťatý. Carmaux se nezdržel a vystřelil.

Venku se ozval křik. „Postřílejte ty lotry, pověste je jako ty ostatní, zaživa je upečte, pobijte je,“ ozývalo se ze všech stran a asi dvacet pušek zamířilo na okno, u něhož stál Černý korzár. Důstojník však vojákům nařídil, aby sklonili pušky, a zavolal na velitele pirátů:

„Je po všem. Každý odpor by byl marný. Vzdejte se.“

Korzár pokrčil rameny.

„Vzdejte se, nebo dám vyrazit vrata,“ poroučel důstojník.

„Zapomněl jste, pane poručíku, na sud prachu.“

„Vy jste, pane, zapomněl, že vyletíte do vzduchu s ostatními.“

„Je líp vyletět do vzduchu než se dát oběsit.“

„Slibuji vám, že vám bude darován život.“

„Znám ty vaše sliby. Ostatně je šest hodin a já mám hlad. Než se rozhodnete, co budete dělat, půjdu s hrabětem de Lermou a s jeho synovcem něco pojíst. Při tom vypijeme nějakou skleničku na vaše zdraví, pane poručíku, jestli ovšem předtím nevyletíme do vzduchu.“

Černý korzár dvorně smekl klobouk, zdvořile pozdravil a zavřel okénko ve vratech.

Potom vstoupil do pokoje, kde byli jeho zajatci, přikázal, aby všem byla přeřezána pouta, a poprosil hraběte, jeho synovce a notáře, aby s ním povečeřeli. Když se hrabě de Lerma dozvěděl, co se před chvílí odehrálo, prohlásil:

„Byl bych velice nerad, kdyby se muž tak statečný a tak roztomilý jako vy dostal do guvernérových rukou. S piráty nezná van Gould slitování.“

„Guvernér mě nedostane, kdyby dělal co dělal. Nepřestanu, dokud si s ním nevyrovnám staré účty. Za to, že jsem dnes pirátem, mohu děkovat jenom jemu. Ale o tom už nemluvme. Napijte se, pane hrabě.“

Když se setmělo, oznámil Carmaux svému veliteli, že ulici obsadili pěšáci ozbrojení puškami a tucet halapartníků.

„Zavolej černocha,“ poručil Černý korzár.

Sotva se Moko objevil, zeptal se ho: „Našel jsi na půdě nějaký vikýř?“

„Nenašel. Proboural jsem ale kus střechy a tou dírou se docela dobře dostanem pryč.“

„Víš to jistě?“

„Vím. Pro nás to bude hračka. Budem venku jedna dvě,“ černoch vycenil sněhobílé zuby.

Na ulici zahřměla salva, až se skla v oknech zatřásla. Několik střel proletělo okny a zůstalo vězet v protější zdi.

Černý korzár vytasil kord a vykřikl: „Ach tak! Už to tedy začalo.“ Obrátil se k hraběti a k jeho synovci: „Slíbil jsem, že vám daruji život. Svůj slib dodržím, ale musíte mě na slovo poslechnout.“

„Jen mluvte, caballero,“ hrabě se uklonil, „kdyby to nebyli mí krajané, pomohl bych vám. Uznáte však, že nemohu použít zbraně proti vlastním lidem.“

„Musíte jít za mnou, jestli nechcete co nejdřív vyletět do vzduchu.“

„Vy mě úplně zničíte!“ zaúpěl notář.

„Buď ticho, ty lakomce,“ okřikl notáře Carmaux. „Buď rád, žes nepřišel o krk. Co ti chybí? Guvernér ti stejně tu tvou barabiznu zaplatí.“

Zazněl další výstřel, lampa uprostřed pokoje se roztříštila na kusy.

„Carmauxi, zapal doutnák,“ poručil Černý korzár.

Vojáci nepřestávali střílet do oken, aby přinutili Černého korzára a jeho druhy vzdát se. Ale ti už byli i se svými zajatci na půdě.

„Tady, tady,“ ukazoval Moko na otvor ve střeše.

Když prolezli otvorem, uviděli vysoké kmeny palem, jejichž listy se dotýkaly střechy jednoho z blízkých domů.

Sotva se hrabě, jeho synovec, sluha a notář, kterému van Stiller musel pomáhat, octli na střeše, přiběhl Carmaux a volal: „Dělejte, pánové, za pět minut se barák zřítí.“

„Jsem zničen, úplně zničen,“ naříkal notář. „Kdo mi tu škodu zaplatí? Já ubožák!“

„Pospěšte si, notáři, nebo se rychle rozlučte s tímto světem,“ přerušil starcovo bědování van Stiller.

Střelba na ulici nepřestávala. Vojáci se asi rozhodli, že rozstřílejí notářův dům a že tak přinutí piráty vzdát se.

Uprchlíci se zatím dostali přes několik střech až k palmě, jejíž listy se dotýkaly domu.

„Tu zahradu znám,“ řekl hrabě. „Patří mému příteli Moralesovi.“

„Rychle, rychle, musíme co nejdříve ze střechy,“ pobízel ostatní Carmaux, „jinak by nás mohl výbuch zasáhnout.“

Oblohu ozářil jasný blesk a vzápětí zazněl strašlivý výbuch. Půda se zachvěla a na piráty a jejich zajatce se spustil déšť cihel a kamení.

Z ulice bylo slyšet výkřiky hrůzy a kleni.

„Nestalo se nikomu nic?“ zeptal se Černý korzár.

„Notář se nehýbe,“ řekl van Stiller. „Je strachem docela bez sebe.“

„Musíme ho tady nechat,“ pravil Carmaux. „Ať si pomůže, jak umí.“

„To nedovolím,“ řekl Černý korzár přísně, „kdybychom ho tu nechali, uhořel by. Podívejte se, už hoří i sousední domy. Moko, vezmi si notáře na starost.“

Černý korzár sestoupil až na pokraj střechy a po palmě se spustil do zahrady. Ostatní ho následovali. Sotva se však dostali na zem, spatřili několik sluhů ozbrojených puškami, kteří vyběhli z houští a začali křičet: „Stůj, nebo střelím!“

Černý korzár vytasil kord, levicí vytrhl pistoli, ale hrabě ho zarazil. „Teď nechte jednat mne.“ Obrátil se k sluhům: „Copak nepoznáváte přítele svého pána? Hned schovejte zbraně, nebo si budu na vás u vašeho pána stěžovat.“

„Pan hrabě de Lerma!“ užasli ozbrojenci.

„Odpusťte, pane hrabě, slyšeli jsme výbuch, a poněvadž víme, že vojáci obléhají v domě pana notáře piráty, přiběhli jsme sem, aby ti darebáci nemohli zmizet,“ omlouval se jeden ze sluhů pana Moralese.

„Piráti jsou už pryč,“ řekl hrabě, „jděte klidně domů. Teď nás pusťte ven a o nic už se nestarejte.“

Sluha, který mluvil s hrabětem, zabočil na postranní stezku a otevřel železem pobitou branku. Piráti vyšli s hrabětem a s jeho synovcem na ulici, sluha, který držel v náruči omdlelého notáře, zůstal v zahradě.

„Zachránil jste mi život,“ řekl hrabě, „jsem rád, že jsem vám to mohl oplatit. Guvernér by s vámi neměl slitování.“

O deset minut později čtyři piráti byli už daleko za městem na kraji pralesa, v němž bydlel Moko. Když dorazili k černochově chatrči, uvítal je zajatec, kterého van Stiller tak důkladně spoutal:

„Vy mě tady asi chcete nechat zemřít hlady. To jste mě měli radši hned pověsit.“

Černý korzár, jako by neslyšel, se zeptal:

„Nebyl ta nikdo?“

„Ne.“

„Přines mrtvolu mého bratra,“ nařídil černochovi. Pak přistoupil k Španělovi, rozvázal provazy, kterými byl zajatec připoután ke stromu, a řekl: „Černý korzár ještě nikdy neporušil dané slovo. Řekl jsem, že ti daruju život. Musíš mi však slíbit, že až se dostaneš do Maracaiba, půjdeš ke guvernérovi a povíš mu o mé slavnostní přísaze, že zničím jeho a všechny, kteří nosí jméno van Gouldů, protože on, guvernér, zabil mé bratry. A také mu řekni, že se velice brzo uvidíme. Teď běž a neobracej se. Kdybys neposlechl, mohlo by tě to mrzet.“

Španěl zašeptal: „Díky, pane,“ a dal se do běhu pln strachu, že se odtud živ a zdráv nedostane.

Velitel pirátů se za ním chvíli díval, a když zajatec zmizel v husté tmě, obrátil se ke svým druhům. „Nemáme času nazbyt,“ řekl, „musíme si pospíšit.“

KAPITOLA 9
Přísaha

Moko se v pralese znamenitě vyznal, proto postupovali rychle. Ke druhé hodině zrána zaslechl Carmaux podivné hučení, jako by se blížili k moři. „Jestli půjde všechno dobře, budeme za hodinu na palubě Blesku,“ řekl.

Nemýlil se. Brzo uslyšeli křik divokých mořských hus s černě pruhovaným hřbetem a bílou hlavou, které se brouzdaly u břehu. Zrychlili krok a zanedlouho se octli na pobřeží zarostlém rákosím. Byla hluboká tma, jen na hladině se občas objevily ohnivé čáry křižující všemi směry.

„Moře světélkuje,“ řekl van Stiller.

„Čert vzal světélkování,“ odsekl Carmaux.

Černý korzár se upřeně zadíval na hladinu. Chtěl se ubezpečit, že v blízkosti není loďstvo admirála Toleda.

„Už vidím naši loď,“ ukázal na černou skvrnu uprostřed světélkujícího moře. „Najděte člun, vyplujeme co nejrychleji,“ nařídil.

Po chvíli hledání našli v rákosí ukrytý člun. Rychle do něho nasedli, černoch na přídi, Černý korzár na zádi. Mrtvolu Rudého korzára zavinutou do černého pláště uložili doprostřed. Oba piráti u vesel prudce zabrali a člun se hnal na širé moře. Byli sotva míli od Blesku, když uslyšeli výkřik a po něm hlasitý povzdech a zaúpění. Přestali veslovat a udiveně se na sebe podívali.

„Slyšels?“ zeptal se van Stiller.

„Slyšel,“ odpověděl Carmaux. „Co myslíš, že to bylo?“

„To nevím, ale povídám ti, člověče, až se mi z toho udělalo nanic.“

„Slyšels ten výkřik, Moko?“ Carmaux se obrátil k černochovi. „Slyšel. Nejspíš to byl delfín.“

„Myslíš? Možná že to byl opravdu delfín,“ přisvědčil Carmaux. Náhle se odmlčel a zbledl. Za člunem uprostřed zářící pěny se objevil předmět neurčitého tvaru a hned zase zmizel v hlubinách.

„Viděls?“ zeptal se van Stiller.

„A-a-a-ano,“ bylo slyšet, jak Carmauxovi drkotají zuby. „Byla to hlava, viď?“

„Byla. Hlava Zeleného korzára. Copak Černý korzár nic neviděl?

A ty, Moko, tys to viděl?“

„Viděl. Byl to delfín.“

„Čert tě vzal s tím tvým delfínem,“ zabručel Carmaux. „Já to viděl dobře. Byla to hlava mrtvoly bez očí.“

Rozhovor obou pirátů přerušilo volání z lodi: „Hej, vy tam v člunu, kdo jste?“

„Černý korzár,“ vykřikl Carmaux.

„Tak to je v pořádku. Můžete přirazit k lodi.“

Blesk se blížil, celý černý, a v té chvíli se podobal přízračné lodi bludného Holanďana. U zábradlí lodi stáli piráti ozbrojení puškami a na zádi u děl dělostřelci se zapálenými doutnáky v rukou. Na stěžni se třepetala vlajka Černého korzára s dvěma zlatými písmeny, prapodivně se proplétajícími, člun přirazil k pravému boku Blesku a hned byl uvázán na lano, které piráti shodili z paluby lodi.

„Spusťte kladky,“ poručil drsný hlas. Ozval se skřípot a do moře se ponořila kotva.

Když posádka uviděla mrtvolu Rudého korzára, všichni do jednoho smekli. Černý korzár uchopil mrtvé tělo svého bratra do náruče a položil je k hlavnímu stěžni. Pak vystoupil na velitelský můstek a zůstal chvíli s rukama zkříženýma na prsou nehybně stát. Vlajka Černého korzára byla spuštěna do půli stěžně. Kolem hučelo moře a jeho vlny se lámaly o příď lodi. Na zádi se rozlehl hlas zvonu. Posádka poklekla a zástupce Černého korzára Morgan se třemi piráty zvedl mrtvolu Rudého korzára a položil ji na brlení na pravém boku lodi. Nastalo hluboké ticho. Jako by i hučení moře přestalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý korzár.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.