Jan Kostrhun

Absolvoval jedenáctiletou střední školu v Břeclavi, kde maturoval roku 1959. Roku 1964 vystudoval Vysokou školu zemědělskou v Brně. V letech 1965–1984 pracoval jako zootechnik. Nejprve na Státním statku Drnholec, po základní vojenské službě v Okresním plemenářském středisku v Hustopečích u Brna, zpočátku na postu plemenářského zootechnika, později odborného poradce a šlechtitele.

V období let 1985–1990 pracoval coby scenárista. Ovšem již od roku 1965 byl aktivní jako literát, scenárista a publicista. Je autorem či spoluautorem 25 knih, pěti celovečerních filmů, pěti dokumentárních filmů, dvou televizních inscenací a pěti rozhlasových her.

Je nositelem několika cen za literaturu a scénář.

Pytláci

Román ze života jihomoravské vesnice líčí s jemnou ironií příběh matky a syna, do jejichž osudů dramaticky zasáhne otcův návrat z Ameriky. Ten kdysi pomáhal při ilegálních přechodech hranic, později uprchl a nechal doma ženu s malým Cyrilem. Po 18ti letech se vrací.

Jan Kostrhun

Pytláci

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Kostrhun – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-41-3

Obsah

Pytláci

KAPITOLA PRVNÍ - POHŘEB

KAPITOLA DRUHÁ - NÁMLUVY

KAPITOLA TŘETÍ - ZÁSNUBY

KAPITOLA ČTVRTÁ - SVATBA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Na ulici pronikavě křičeli rorýsi.

Mají hnízda ve vysokých věžích.

Jednou našel rorýse na ulici, štíhlého, temného ptáka.

Myslel si, že je raněný.

Měl ho na dlani a cítil jeho srdce.

Znenadání se mu rorýs vymrštil z ruky, a jak padal k zemi,

dva centimetry nad ní se vznesl a strmě zamířil k nebi.

Časem vyčetl, že příroda vybavila rorýse k létání tak dokonale, až

jsou na zemi úplně bezmocní. Když odpočívají, zachytí se ostrými

drápky na něčem příkrém a vysokém.

Tenhle asi byl ještě mladý a hloupý. Ještě nevěděl, že nejdříve musí

padat, aby mohl vzlétnout.

KAPITOLA PRVNÍ

POHŘEB

Prosluněnou ulicí jel kůžkař. Amplión na střeše zabláceného automobilu měl pomačkanou sukni a jak vypadal, tak také zpíval. Do přerývaných přestávek chraplavé odrhovačky kůžkař vykřikoval tu svoji větu, větu jako nabídku jistojisté výhry:

„Kůžky a péééříí, vykupujeme péééříí a kůůůžky...!!“

Mluvil o sobě ve stejně množném čísle jako císařové blahé paměti.

„Kůžky a péééříí vykupujeme …“

Konec věty ráznou ranou useklo srdce zvonu. Mosazný hlas padal zvysoka a přilétal zdaleka a usedal do korun lip, roztřesených náručemi tvrdých semínek, usedal na všechna volná místa na malém náměstíčku a vzápětí opět poplašeně vzlétal.

Byl pěkný den. Odpoledne půlily ostré stíny, trávníky pod kaštany měly hřbety ještě urousané brumlavě dobromyslnou dopolední bouřkou a malátně vydechovaly hladivou vůni jílku kořeněnou jitrocelem. Letošním housatům se ježila křídla nepořádně rostoucími brky a loňští houseři naštěstí neměli ten dar, aby vytušili svůj podzimní konec. Kurážně kejhali a zlostně natahovali krky, a ani je nenapadlo, že příštího jara po první oblevě již nebudou trápit mladé a podivným neklidem načepýřené husy břitkými zobany.

„Kůžky a péééříí, vykupujeme péééříí a kůůůžky...!!“

Nikdo by neřekl, že tento den přinesl i neštěstí. Veliké neštěstí. A jako každá nenadálá hrůza, i událost vyloupnutá z rámu dnešního svítání proměnila všechny chodníky i cesty po celé vesnici ve studená zrcadla a každý, ať šel kamkoliv, musel se podívat v zrcadle na svoje kroky kolem vlastní tváře a musel se zamyslet nad začátkem a cílem a způsoby své cesty, i když by třeba velice rád myslel na něco docela jiného.

Kůžkař myslel na to, jak mizerně jdou obchody v těch voňavě teplých měsících uprostřed roku. Ale kůžkař nebyl zdejší a neslyšel zrána u pumpy nebo ještě pod duchnou ten hlas podobný praskání prohořelých krovů, nebo roztočenému kotouči pily, zahryznutému do vyschlého polena.

„Stalo se neštěstí!!... Neštěstí se ... stalo!“ křičela Františka a běžela rozpálená chladivou jitřní ulicí.

Zvuk jejího hlasu ještě nezemdlel a dunění zvonu ho podepíralo. Vesničanům zněl v uších ještě teď, v půli odpoledne, když se v černých šatech, pomalu a vážně scházeli k domu smutku, k domku drze nabarvenému ostrou žlutí. A ještě čerstvý a tak žlutý písek tekl z dokořán otevřených zelených vrat, že se oči samy od sebe přivíraly. Do zlatova vycíděné plechy trombónů a křídlovek se posmívaly slunci, že nemá hlas. Od čekajících lidí se šířila těžká vůně málokdy oblékaných šatů. V mnohých kapsách určitě zašustěla vstupenka ještě z posledního bálu, na kterém se vůbec poprvé a docela znenadání volila královna plesu a ostudy bylo kolem té události na pět let dopředu. Ta kapela tam také hrála. Jako ostatně na všech slavnostech. Ale trošku jinak, než nasadila teď.

Kůžkař nevěděl, má-li zrychlit nebo zastavit, tak alespoň hrábl nad čelo pro čepici a otočením knoflíku přidusil rámus nad hlavou. Až se polekal toho náhlého ticha s táhlým klokotáním trombónu, připomínajícím vodopád. Kůžkaři zdrsněl jazyk prudkou žízní. Ženský sbor začal zpívat smuteční píseň. Zpívaly pronikavě vysoko, kůžkař měl pocit, že mu z dásní povylézají zuby. Stiskl je, až ho zabolelo v uších. Otřepal se protivným zamrazením. Ještě že tady nebydlím, napadlo ho. Ten zpěv bych asi nepřežil... A sám nad sebou zavrtěl hlavou.

Rozhlédl se po něčem rozumném. Silnice prudce stoupala a v pravém úhlu se zatáčela na náměstí. Přímo naproti ohybu stál červenohnědým břízolitem omítnutý dům s červeně natřenými okenními rámy a se soklem obloženým leskle červenými dlaždičkami. Kůžkař znechuceně odfrkl. Tak Cyril už do toho spadne taky, pomyslel si, protože jak znal Cyrila i hospodské pověsti kolem něho, chystal se k ženění už deset roků. A co jiného než svatba bývá nejčastěji příčinou, že dům znenadání změní tvář? Kůžkař by ho ani nepoznal, kdyby nestál před stejným kaštanem jako naposledy. Také vrata byla nová, voskově žlutá, modřínová. A kůží zase ubude, uzavřel kůžkař úvahy a brzdy automobilu nešťastně zakvičely.

Kůžkař se nechtěl ohlédnout, ale sotva se vysoukal z auta, otočil hlavu dolů z kopce. Ze žlutého domu vynášeli rakev.

„Má to za sebou, chudák,“ uklouzlo mu docela hlasitě.

Ta věta ho docela potěšila. Ani ženský sbor mu již tak nehryzal v uších. Když totiž přijížděl do této vesnice a uviděl, před kterým domem se schází smuteční průvod, hned ho napadlo, že nemohla přijít řada na nikoho jiného než na starého Čáru. Čára lovil ondatry už jako kluk a nepřestal ani v penzi. Ale kůže jezdil prodávat do Brna, jak mu poradila žena.

„Než bych je tobě prodal, zloději cikánský, to s nima budu radši plašit špačky ve vinohradě!“ hulákal jednou na kůžkaře a hnal ho od vrat složenou opratí. A když tedy kůžkař viděl ta vrata otevřená a před nimi máry, nemohl se ubránit škodolibé myšlence. A od té doby se bál sám sebe a hlavně o sebe až do nedávné chvíle, která v něm bezděčným povzdechnutím opět probudila křesťana.

Pootevřel dvířka ve vratech, jenom tak málo a opatrně, aby se do škvírky sotva vešel nos a jedno oko. V tomto domě ho vždycky přivítal pěkně ostrý pes a sotva se dalo doufat, že nová fasáda změnila něco na dvoře. Jako kdyby ta psí bestie cítila, kdo se ochomýtá kolem vrat. Ale tentokrát kůžkař neslyšel nic. Ani zavrčení neohlásilo, že se někde vzadu u stodoly dlouhými skoky rozběhl pes. Marně kůžkař třeštil bělmo. Na dvoře jenom vrkali holubi.

„Co si přejete?“

Byl to úplně cizí hlas. Kůžkař si přitáhl štítek čepice k obočí a rozevřel dveře dokořán. Na starém pražci pod oknem do kuchyně seděl chlapík v cizokrajně elegantním obleku. Kůžkař usoudil, že je to oblek nepochybně sváteční, i když z natrženého pravého ramene se drala na světlo cupanina vycpávky a pravý rukáv se mohl jmenovat i jinak, protože ruka v něm rozhodně nebyla.

Kůžkař nebyl zvyklý zdravit první, ale nyní ho cosi v mužových očích přinutilo, aby alespoň kývl hlavou a přívětivě se zašklebil. „Nemáte na prodej nějakou kůži?“ zeptal se.

„Jakou kůži?!“ vyděsil se muž.

Opravdu se vyděsil. Kůžkař sáhl do kapsy pro zlatorudou krabičku amerik, jednu cigaretu nedbale vsunul mezi rty a přimhouřil oči. Tohle mu v hospodě vždycky zjednalo patřičnou úctu. Jemu i jeho povolání. Auto mu sice na dálku zavánělo, ale na ty ameriky opravdu měl. „Sirku... nemáte?“

Muž chvatně přikývl. Kůžkař postřehl jakýsi bezradný pohyb jeho pravého ramene, zavlnění rukávu od loktu prázdného, a celá ta snaha nakonec skončila ve ztrápeném výrazu očí. Muž se zkroutil a levou rukou zašmátral v pravé kapse saka. Na krabičce zápalek kroužil kovboj lasem.

Kůžkař se upřeně díval mužovi do očí, sklouzl pohledem k jeho prázdnému rukávu, nakonec zpátky k pobledlé tváři, a aniž pohledem jenom na okamžik uhnul, otevřel krabičku, vyňal zápalku — pravou ruku vůbec nevytáhl z kapsy — palcem přitiskl stojící zápalku červenou hlavičkou k drsnému proužku, ukazovákem ji podrazil a již hořící zápalku obratně provlekl široce rozevřeným obloučkem mezi palcem a ukazovákem. Zapálil si, usmál se a řekl: „Jakou kůži, jakou kůži... Třeba zaječinu.“

„Zaječinu?“ opakoval nechápavě muž v elegantním obleku a to „č“ zaznělo, jako když spadne namazaný krajíc chleba. „Nerozumím...“

Kůžkař dlouhým šlukem spolkl málem půlku cigarety. Vždycky si dával tak načas, než něco řekl. A pak mohl říct cokoliv, znělo to jako slova k uvážení. „Je doma Cyril?“ Rozhlédl se po nejbližších dveřích. Viděl by ho docela rád, protože s tímto pánem to začínalo vypadat na podivnou domluvu.

„Není,“ zasípěl muž hlasem právě vytaženým z cihlářské pece. A nechápavý údiv se táhl jeho tváří jako brázda za pluhem.

„Touhle dobou býval vždycky doma.“ Kůžkař nebyl zvyklý nechat se jenom tak odbýt. „Za ty roky už přece vím, kdy a kam jít.“

„Asi bude lepší, když vám zavolám...“ Muž poslal neklidné oči po střechách, jako kdyby tam někde místo holuba mělo sedět vhodné slovo. „Když vám zavolám...“ Pomalu šel ke dveřím do chodby. Na saku bylo znát, že lehce nahrbená záda pod látkou jsou pořádně rozložitá a tvrdá. Široké boty s měkkými podrážkami neslyšně hladily betonové dlaždice. Nohavice od kolen vypadaly jako před nedávnem urousané a za vlhka uprášené. A ještě si kůžkař povšiml, když se muž otočil, podélného krvavého šrámu od levého ucha k bradě a dvou vodorovných, ošklivých škrábanců těsně nad límcem košile, na kterém se temněly dva tři cákance krve.

„A kdo vy vlastně jste?!“ zavolal kůžkař a pevněji se rozkročil.

Muž se ohlédl přes pravé rameno, bradu a půlku nosu mu zakrýval tmavomodrý chomáč vyhřezlé vycpávky, matné oči zapadlé pod huňatým, prošedivělým obočím. „Cyrilův otec,“ zachraptěl a zmizel v temné síni.

Kůžkař si s údivem odplivl. Cyrilův táta byl už pěkných pár roků v Americe a nikdy nepadlo ani slovo, že by snad měl přijet. A v hospodě se vědělo všechno, nebo aspoň to, co se nějak prozradilo. Třeba o Spurné, Cyrilově matce, a... předsedovi... Tak proto ten dům, tak narychlo, nová fasáda, nové nátěry, nová vrata ... Kůžkař vyčítavě pokýval hlavou a špičky bot si očistil o nohavice. Vytáhl krabičku amerik, čichl si ke zlatavému tabáku, důstojným pohybem přilípl cigaretu mezi rty. Nebyl zrovna stoupencem nudně domáckého způsobu života, ale jedno věděl docela určitě: Tyhle cigarety by mu nikde jinde tak nechutnaly, jako právě tady.

„Tak vy jste ten Amerikán?“ zeptal se neomaleně, sotva muž přišel zpátky na dvůr. „A co že jste tak najednou přijel?“ A hned jsi se s někým parádně serval, dodal si kůžkař sám pro sebe. A ruku nechal za mořem. Pěkná výslužka!

Amerikán se podíval, že by mu kůžkař dal korunu. Omluvně zachrčel a jedním dechem žoviálně zahlaholil: „Ale řeknu vám, že ten váš Cyril je největší pytlák, jakého znám.“ A potom kůžkař marně čekal aspoň záblesk pýchy v Amerikánových očích. Pořád v nich byl jenom plačtivý smutek a kdesi na jeho dně lhostejná odevzdanost. Jenom na prchavý okamžik v očích ožila jiskérka, to jak Amerikánovi bleskla hlavou vzpomínka na dávnou zimní noc, kdy se s Cyrilem vydali na srnky.

„Cyril a ten jeho žlutý pes ...“ Kůžkař se uznale zasmál. Ještě chtěl něco říct, ale na dvůr vyšla Cyrilova matka a podle všeho tedy žena tady toho... člověka. Kůžkař pozvedl nos. Věděl svoje a navíc vždycky a před každou ženou pociťoval skálopevnou jistotu, že ze všech mužských je největším chlapem právě on. Cyrilova matka byla ještě pořád pohledná ženská. Žádný div, že ji po tolika letech omrzelo spávat jenom s budíkem. Statná a štědře uhnětená, taková, jaké tady u Dyje kdysi vyrůstaly nad motykou a z neředěného mléka. Teď ta vyžlata měla sice oči plné slibů a slastných hříchů, ale prdelky jak porcelánové hrnky. Kůžkař si olízl rty. Vzpomněl si, jak jednou položil ruku Cyrilově matce na to místo, kde byla sukně nejstrměji vyklenutá. A dostal facku, až se mu před očima zamodralo. Ne nadarmo se jmenovala Spurná. Tolik roků to vydržela ...

Teď měla popelavě proplakané tváře a bolavé oči mhouřila před sluncem. Kůžkař zaraženě mlčel. Pěkně ji to vzalo, myslel si. A člověk by řekl, že pro takhle odpočinutou ženskou jsou dva chlapi víc než jeden.

„To jste vy?“ řekla a očima bez života se dívala skrz kůžkaře a všechny zdi, stojící před tím, co by chtěla vidět. Najednou sebou trhla a pohlédla na svého muže. Z té proměny v očích kůžkaře zamrazilo. „Něco tady je.“ Opatrně, toporně vzpřímená šla přes přední dvůr, ramenem otevřela branku v drátěném plotu a po bílých kamenech vedle betonové zídky bývalého hnojiště pokračovala ke stodole. Vyplašila hrozen holubů kolem misky s pšenicí, slepice skočila z hnízda na hranici dříví pod přístřeškem a hlasitě kdákala. V komoře s jedním malým okýnkem a oprýskanými dveřmi chraptivě zakňučel pes.

Kůžkař i Amerikán se na sebe podívali, Amerikán první sklopil oči a šli za ženou.

Usušené kůže byly poskládané ve stodole na polici. Několik králičích, asi deset zaječích, všechny suché, bez tuku, ošetřené, jak mají být. Kůžkař po nich letmo přejel dlaní, silným prostředníkem s modravou mapou sražené krve pod nehtem je přepočítal.

„Mno ...“ Namáhavě vyjádřil pochyby nad kvalitou nabízeného zboží. „Dvě koruny za jednu... Že jste to vy.“ Smutně tomu dojímavé lidskému ostrůvku v sobě přikývl.

Žena prudce zavrtěla hlavou. Z očí jí odstříkly slzy a na konci stříbrných drah se zavrtaly do roztroušené slámy. Kradmým pohybem si utřela tvář do rukávu.

„Cyrilovi jste platil víc,“ řekla.

Kůžkař rozpřáhl dlaně a pak jimi s bolestně pokřivenými ústy plácl o sebe. „No jo, v zimě! Letní kožky jsou skoro k ničemu, to mi věřte.“

„Tyhle jsou také zimní,“ odsekla.

Kůžkař se ušklíbl. „Kde byste asi tak vzali zimní kůžky?! Začátkem července?!“

„Jsou tady od zimy.“

„Byl jsem u vás na jaře.“

„Na několik jsme zapomněli.“

Kůžkař sípavě povzdechl. „Chcete mně tvrdit, že míváte zajíce jenom v zimě? Když jsou hony?“

„Přesně tak. Jenom když jsou hony.“ Žena štípala slova jako suchá polínka. Uslzené oči se jí leskly tvrdošíjnou zlostí.

Kůžkař se chraplavě zasmál. „To kdyby slyšel Cyril, určitě by se červenal… Dám tři koruny.“

„Pět!“

„Tři a konec.“

„Dobrá.“ Žena pečlivě srovnala kůže. „Ležely půl roku, můžou tady ležet věčně.“

Kůžkař se zašklebil na ústup. „Neprodáte?“

Ale žena již odcházela. Šla úplně jinak než před chvílí, rázně odměřovanými kroky, podpatky draly o kamení.

Kůžkař si uvědomil nezapálenou cigaretu v ústech. Otočil se k Amerikánovi. „Půjčil byste mi ještě jednou ty zápalky?“

„Máte je v kapse,“ odpověděl Amerikán ostýchavě.

Kůžkař zlostně sykl. Dal by i těch pět korun, kdyby s ním ta baba nemluvila, jako by prodávala kilo zlata.

„A čeho vy se pořád, sakra, bojíte?!“ vyštěkl na Amerikána přetlak v hrudníku. „Mě? Vás bych nekoupil ani zadarmo,“ dodal křečovitě žertovným hlasem a hned mu bylo líp. Pak si uvědomil Amerikánův prázdný rukáv a nejraději by se kopl do hlavy.

„Vezměte si ty kůže, prosím vás.“ Amerikánovi se šířily oči a nad obočím mu vyrašily drobné kapičky. „Vezměte si je zadarmo.“

„Zadarmo? Proč — zadarmo?“ Kůžkař v upřímném údivu posmrkl a mocně zabafal z nezapálené cigarety.

„Tak... Jenom tak ... Aby tady nebyly.“

„Vyloučeno!“ Kůžkař neúplatné semknul ústa. „Zadarmo to vůbec nepřipadá v úvahu. Jestli chcete, dám vám za ten šmejd po koruně za kus.“

Amerikán souhlasil celým tělem.

Kůžkař se opět prohrábl ztvrdlými kůžemi, napočítal o dvě méně než před chvílí a místo patnácti korun podal Amerikánovi desetikorunu a dvoukorunu. Bezmyšlenkovitě natahoval ruku s penězi do míst, kde by je měla očekávat pravá dlaň, a při pohledu na zplihlý rukáv se zastyděl za svoje vytrvalé šejdířství, silnější než jakékoliv dobré předsevzetí. Pustil peníze Amerikánovi do kapsy a na okamžik se mu až v nepříjemné blízkosti před očima mihly rozkmitané svaly v jeho tváři a přes nos ho praštila nasládle chytlavá vůně jakési vody po holení, nebo bůhví čím a proč si ten chlap pajcoval ksicht.

„Kdybyste byl tak laskav a schoval ty věci pod kabát,“ zaprosil Amerikán.

„Takových cirátů kvůli ničemu,“ hučel kůžkař, ale zasunul kůže pod sako. Schovat stejně nešly, to by potřeboval pytel. Tvrdý zaječí vous ho zašimral v nosní dírce. Tak se mu chtělo kýchnout, že mu vyskočily cvrčky v očích, zkroutil se slastným napětím, ale nakonec nekýchl. Aspoň zaklel a dupal po dvoře k vratům. Komoru obcházel širokým obloukem. Pes se neozval. Prošel kolem okna do kuchyně i kolem otevřených dveří do chodby, už měl ruku na klice dveří ve vratech, když na něho ta ženská zavolala:

„Ještě počkejte!“

Kůžkař neochotně pootočil hlavu. Levým bokem přitiskl kůže k vratům. „Co zas?“ zavrčel a pak si ještě neodpustil otázku: „Rozmyslela jste si to?“

„Kolik byste dal za kůži psa? Za velikou kůži z vlčáka?“

Na jednoho takového psa si kůžkař vzpomněl s uctivou bázní a podařilo se mu to na stejném místě, jako když do tohoto domu vcházel.

„Kolik byste dal?“ stála žena neodbytně na svém.

„Takové zboží nekupuju, milostivá paní.“ Kůžkař si s chutí odplivl a s radostí zaznamenal, jak ji to rozzuřilo.

„Nemluvte hlouposti!... Tak kolik?“ Hlas jí vibroval v drnkavější tónině.

Kůžkař zavrtěl hlavou a usmál se.

„Boženko,“ ozval se Amerikán tiše. „Ten pes za nic nemůže. Přece bys ho nechtěla nechat zabít... Je Cyrilův.“

Žena zimomřivě přitiskla zkřížené paže na prsa. Prsty zaryla do ramen. Zdálo se, že svého muže vůbec neslyšela.

„Ty se do toho nepleť, rozumíš!“ vykřikla znenadání. Její pronikavý hlas postupně nabral ječivou kadenci. „Ty už tady vůbec nemáš co dělat! Jako bys tady ani nebyl!“ Křečovitě sevřela víčka, kousla se do rtů. A když se opět podívala na kůžkaře, ruce jí spadly k bokům a promluvila zase tím svým hlasem rozezlené obchodnice. „Tak kolik?“

„Copak jsem ras?!“ zařval na ni kůžkař. Než se mu podařilo vyjít ven a pořádně za sebou prásknout dveřmi, zavrtala se mu do nosu celá štětička zaječích vousů a on začal kýchat, až měl strach, že se mu utrhne břicho. Když skončil, ležely kůže rozházené kolem něho.

Žena se obrátila na svého muže. „Posbírej to,“ poručila mrazivě.

A on poklekl kůžkařovi k nohám a neposlušnou rukou sbíral kůže. Pět se mu jich vešlo do dlaně, šestá spadla, pustil všechny a začal znovu, dal si je pod bradu, ruku měl opět plnou, ale kůží byla ještě pořád plná zem. Tak to zkusil ještě třikrát, než je poskládal na hromádku a vůbec se mu nechtělo vstát.

„Vy běžte,“ zasyčela žena na kůžkaře. „Na co čekáte?!“

„Sbohem!“ Kůžkař kopl patou do modřínových vrat. Ale ještě se vrátil a hrábl Amerikánovi do kapsy pro svoje peníze. Jak malou chvilku klečeli vedle sebe, všiml si kůžkař komára na Amerikánově sehnutém krku. Komár měl průsvitný zadeček k prasknutí nalitý kapkou krve a sosák zabořený do bledé pokožky až po vypoulená zrníčka očí. Kůžkař ho viděl jako obrovskou zvětšeninu, jako supa, a ta letmá chvíle pronikavého pohledu na komáří tělo prochvívané zalykavou křečí ho naplnila štítivým hnusem. „Máte na krku komára,“ řekl a vstával. „Komára jak vola!“ dodal zděšeně.

Ale Amerikán buď neslyšel, nebo neporozuměl a s bolestnou otázkou zvrátil ke kůžkaři vyplašené oči. Spatřil už jenom jeho záda.

Na ulici kůžkař nafoukl tváře a hlasitě vydechl všechen vzduch, kterého se pod vrátnicí nadechl. Pohřební průvod ještě nevyšel, ale rakev se již černala a stříbrně třpytila před domem.

Kůžkař se vtěsnal mezi rozpálené plechy automobilu, navyklým pohybem zapjal reproduktor a otevřel hráz stále stejně hloupé odrhovačce.

„Kůže a péééříí, vykupujeme péééříí a kůůůže!!“

Ze silnice odbočoval dlouhý a široký černý automobil, blinkry měl jako poslední vagón červené lucerny a nárazníky jako kolejnice, jenomže oslnivě chromované. Co ten tady shání, proboha, pomyslel si kůžkař. Že by konkurence?... Stávalo se čas od času, že si s některým kolegou musel i pěstmi vymezit hranice panství. Ale šofér spíš vypadal jako portýr od cirkusu.

Kůžkař přestal meditovat a co nejrychleji odjížděl od toho proměněného domu a od toho nekonečného pohřbu. Co nejdál a tak rychle, že v zatáčce před samoobsluhou málem přejel potrhlou paničku. Loudala se napříč silnicí jako lvice. Sukně jí vzadu málem praskala a halenku měla jako klec na hrdličky. Myslela na bůhví co, že neviděla ani neslyšela, a očima jako sváteční talíře si nechápavě prohlížela vesele vyhrávající automobil, který jí blatníkem pošimral lýtko.

Jindy by jí kůžkař s chutí vynadal, ale teď byl rád, že to tak dobře dopadlo. Dokonce se dvorně zašklebil a vyčítavě pohrozil pěstí. Moc se mu líbila, ty její oči, jak se náramně hodily k leskle černým vlasům a vůbec ke všemu, co bylo pod nimi. Ještě nikdy ji tady nezahlédl. Určitě mu ještě nic neprodala. Nevěděl ani, že se jmenuje Františka a že si nevšimla silnice strachem ze zvědavých pohledů, které ji mohly z každého okna obvinit, že na tom dnešním neštěstí má právě ona velký kus viny.

Františka pospíchala drobnými kroky po samém okraji chodníku podél domů a dívala se za pomalu odjíždějícím autem. Teprve nyní se v ní dotek chladného kovu proměnil v hrůzu.

Jak asi muselo být Cyrilovi...

Zpocenou dlaní si sáhla na hrdlo. Krev škubavě pádící v tepně ji přiměla, aby dlaň odtrhla jako po nechtěném doteku cizí kůže v přeplněném vlaku.

„Kůůůže a péééří, vykupujeme péééříí a kůůůže!!“

Opět zazněl zvon.

Amerikán seděl v kuchyni u stolu, neklidnými prsty přehraboval ztvrdlé drobínky po voskovaném plátně. Ostrý mosazný zvuk se ozýval tak blízko, jako by se rodil přímo v hlavě. Nutil ruce sevřít spánky do dlaní a pomoci té křehké skořápce odolat těžkým kladivům zvonivého chvění.

Ruka byla jenom jedna.

Amerikán vstal a šel za svojí ženou, pevně rozhodnut najít u ní útěchu i povzbuzení, kdyby si měl ty prosté lidské city vynutit nohou od židle.

Doživotí je malý trest?!

Pane bože, dej, aby Cyril žil!

Tolik krve a rozdrcené kosti...

Zaplatím dolarama... Když mohl sobě koupit ruku, a byla to dobrá ruka, koupí i Cyrilovi, co mu bude chybět.

Jeho žena seděla v křesle u okna a dívala se pod kopec, odkud se zvolna vzpínala černá stuha pohřebního průvodu. Slyšela přicházet svého muže, ale ani hlavou nepohnula. Dnes ráno se před ním odsoudila k mlčení.

„Ať neumře ... Jenom ať neumře,“ zašeptala. Vzpomněla si na Cyrilovo první svaté přijímání. Opět si na to vzpomněla. Jako kdyby nestačilo, že se okny dere smuteční pochod a hrobník Horáček už netrpělivě pokuřuje v márnici a podle dloužících se stínů hádá, jestli bude do setmění hotov.

Horáček...

„Tak si za ním běž, když ti to udělá dobře, čubko,“ řekl jí jednou její muž, ještě když mu občas říkávala Lojzo.

Horáček býval chlap jako strom a stejně neohrabaný. Vyrostl nad zídku mezi jejich dvory, a když ona na valše drhla prádlo v neckách postavených na dvou židlích, sukni podkasanou a halenku pocákanou duhovými mydlinami, vždycky si našel nějakou práci a procházel se po dvoře jako holub, oči pozorné a pronikavé, v rukách kus dřeva nebo lopatu. Lojza se díval z okna a smál se jim oběma. Vlastní muž ji nechtěl a to bylo všechno, co jí zbylo z veliké lásky. Cyril začínal být vzpurný a muž ji štědře obdarovával urážlivou nevšímavostí. Pořád měl moc práce a pořád pro ni něco dělal, jenom na to nejdůležitější zapomněl. A ona ze samé lásky vzala mužovu ruku, když se pořád nemohla dočkat aspoň pohlazení, a tím se provinila.

„Proč, proč…“ koktavě ze sebe vyrážela jedné sobotní noci, ponížená k zoufalství a bezradnosti. „Říkávals, jaká jsem pěkná... A teď se mě štítíš... Ale řekni, proč? Co mám dělat?!“

Až mnohem později se dozvěděla, že se na to měla raději zeptat své sestry.

„Jestli mě potřebuješ jenom na to,“ odpověděl jí, dusivým vztekem až bílý, „najdi si někoho jiného. Dělám pro tebe málo? Nebo si myslíš, že mi můžeš poručit úplně všechno?!“

„S každým druhým bych se měla líp než s tebou!“ křičela. „Ty se nedřeš kvůli mně, ale protože tě vaši okradli!“

Křičela a plakala a ztrácela hlas, křičeli na sebe a nadávali si a vyčítali všechno, co každému z nich na sobě samém nejvíc vadilo. Vyčetl jí, že už kdysi poprvé se vůbec nebránila, že nedala na domluvy rodičů, že nechala školy, že by udělala všechno na světě, jenom aby ho dostala. Systematicky a po pořádku jí vyčetl všechno, za co jí pár měsíců po svatbě děkoval. A když ji poslal za Horáčkem, hodila si přes rameno vlňák a řekla:

„Chodím za ním už skoro rok.“

„Já vám žehnám,“ zasípěl Lojza a pěstí ji uhodil.

Kousla se do tváře a ve chvíli měla ústa plná krve. Vyběhla na ulici, bosá a rozpálená, bílá se kmitla od jedněch vrat ke druhým.

Horáček před ní ustupoval jako před padajícím domem.

V kuchyni měl uklizeno, to ano, ale spal v podvlékačkách a roztrhané košili. Vdovec. Pocítila prudkou nenávist ke všem mužům, proradným, prolhaným. Když se před ní vykračoval na dvoře, nenašla na něm nic, čemu by nevěřila. Chlap jako strom. Nic nenaznačovalo, že může být i jiný. Teď stál před ní rozespalý, vyjevený, načepýřený, u postele poloprázdná láhev vína. A oči měl úplně stejné jako její muž tenkrát, když mu poprvé řekla Lojzíčku a přitáhla si jeho hlavu, aby se podpálila. Ale v každé příští vteřině se v nich mohlo zrodit opovržlivé odmítání, jak ho poznala před chvilkou.

„Bije mě,“ vyrazila ze sebe a vzápětí se rozplakala. Tvář si utírala do vlňáku.

„Mám zamknout?“ zabreptal Horáček.

„Ne!“

Sedla si na židli, schovala se do vlňáku. Ale jenom na chvíli, než Horáček přešel k rozesílané posteli, sedl si na duchnu, bosými chodidly objal zelenou láhev a ruce položil na kolena. Byl tak rozespalý, že si vůbec neuvědomoval, jak vypadá. Nebo opilý. Nebo si uvědomoval úplně všechno a chápal naprostou bezvýznamnost jakéhokoliv činu. Jako když padá dům.

„Spal jsem,“ řekl a povzdechl, bezmocně pootočil ruce.

„Musíš mu to udělat!“ vykřikla na něho. „Už mu to konečně musíš udělat!“ Položila hlavu na stůl, odvrátila tvář ke stěně a škubavě se rozplakala. „Musíš, musíš,“ vzlykala, a když vstal a položil jí ruce na ramena, začala mu vyprávět, zmateně a nesouvisle, jak s Lojzou jezdili bezmála rok autobusem, ona do druhého ročníku rodinné školy, on do posledního hospodářské, skoro rok tak spolu jezdili, až jí jednoho červnového pondělí řekl:

„Nechoď do školy... Já nepůjdu taky.“

Šli pod topoly na louky za Hodonínem, mezi vrby kolem slepých ramen Moravy. Pospíchali, protože už za necelý rok se jim měl narodit Cyril. A odpoledne jezdil zpátky jenom jeden autobus. Němci mašírovali na Moskvu.

„Nemluv o něm!“ Horáček ji jedním škubnutím postavil a přitiskl k sobě.

Potom spolu leželi v posteli, ona k sobě oběma rukama tiskla Horáčkovu hlavu, jenom aby mu neviděla do tváře. A když horká úleva přeťala obruče na její hlavě, nejraději by mu s pláčem poděkovala.

„Raději než zabít,“ vydechla, a aby neomdlela, musela se opět nadechnout. „Raději než zabít...“

Horáček se od ní prudce odtáhl a utekl k oknu. „Stejně mu ... urazím hlavu,“ zachraptěl.

A ona si opět oblékla bílou noční košili, zabalila se do černého vlňáku a vyběhla na ulici, bosá a rozpálená. Lehla si do manželské postele a tvrdě usnula. Probudila ji hrůza, že je těhotná.

Od toho dne kolem ní Cyril často mlčky obcházel a kradmo jí pokukoval po očích.

Co mohl vědět? Snad něco nezaslechl?

Pár dnů po této události přišlo na řadu Cyrilovo první svaté přijímání. Sama byla u zpovědi jenom jednou v životě: před svatbou. A tam také slíbila, že bude svoje děti vychovávat v úctě k boží milosti. A po té nešťastné noci s Horáčkem jí nezbývalo nic jiného, než opět okázale plnit všechny sliby, které kdy dala svému manželovi. Číhali na sebe jako dva nesnášenliví koně. S klapkami na očích, v těsných postraňcích, zapřažení do těžkého nákladu.

Cyril nechtěl o svátém přijímání ani slyšet. Nejdříve mu domlouvala, prosila ho, ale Cyril byl neoblomně vzdorovitý. Vždycky si myslela, že se jí podobá, ale mýlila se. Začala ho každý den bít pružně přiléhajícím rákosovým prakrem. Když roztřepila plácačku ve formě podivného květu, zbylo ještě držadlo s koncem okovaným plechovou čepičkou. Kdyby to bylo nutné, možná by přinesla Cyrila do kostela i svázaného, s ústy rozepřenými kolíkem na prádlo, aby nekousl faráře, až mu bude pokládat na jazyk nažloutle bílou hostii. Tušila, z čeho asi pramení Cyrilova vzpurnost. Postavil se na tátovu stranu. A taková vzpurnost se dá vytlouct jenom karabáčem.

Na začátku první třídy nebylo zbožnějšího žáčka nad Cyrila. Když se od faráře v katechismu dozvěděl, že se všichni hříšníci a násilníci a lháři budou věky věčné škvařit v pekle, stal se nadšeným stoupencem takové neomylné spravedlnosti. Nosil farářovi od fary ke škole černou oblýskanou aktovku, zbožné obrázky a nažloutlou lískovku na ty, kteří se nechtěli dát dobrovolně spasit před posmrtným utrpením. A před spaním se modlil takové dlouhé a moudré modlitby, jaké ona sama ještě nikdy neslyšela.

Až od první zpovědi přišel s pláčem. Od faráře dostal místo rozhřešení pár pohlavků. Kroutil mu vlasy nad ušima a dušným hlasem ho káral: „Lháři prolhaný, jak to, že nemáš hříchy?! Co jste dělali s klukama ve stodole, když vás tam načapal kostelník?! Proč jste stahovali Milušce sukýnku a všecko?!“

Cyril nebyl ani ve stodole, ani s Miluškou Málkovou ve vrbáčí. Celé léto sbíral každé odpoledne rajčata. Kilo tenkrát stálo korunu deset a za jeden sběr utržili i pět tisíc.

„Máš si něco vymyslet,“ radila mu a hladila ho po vlasech. „Řekni, že jsi týral psa a ukradls mi korunu a budeš mít pokoj.“

„V kostele mám lhát?“ vzlykal Cyril a z koutku úst si olizoval slzy.

„V kostele nebo na ulici. Všude jsou stejní lidé,“ chlácholila ho. Aspoň si myslela, že mu pomáhá od nespravedlivé bolesti.

V té době už také ministroval. Každou neděli vstával před šestou, do ruda se vydrhl rýžákem a vzal si čisté trenýrky a tílko. V kostele si navlékl bílou komžičku, v pase ji podvázal provázkem, aby si ji nepřišlápl a neplácl sebou před oltářem do kaluže rozlitého vína, bílou komžičku s naškrobenýma kraječkama, a obracel faráři listy v misálu a horlivě zvonil hroznem důrazně naladěných zvonků při pozdvihování. Odsloužil si ranní mši a potom hned hrubou, pak ho farář posadil na štangli kola a jeli do sousední vsi, kde nebyla u kostelíka fara. Sotva se chvatně naobědval, bylo pro staré babky ještě požehnání. A v květnu májové mše a v červnu bůhvíjaké a tak pořád dokola celý rok. Farář za ním vždycky zaklapl těžké kované dveře fary se slovy: „Zaplať pánbu, synečku,“ a on přešťastný pelášil domů napsat si úkoly. Neměl ani tušení, že si ho farář proto tak oblíbil, protože byl lehký a na kole ho ani necítil.

Občas byl pohřeb a občas nějaká svatba, a to bylo Cyrilovi podivné, že vždycky, když se přišel hlásit Pánu do služby, byly už komžičky rozebrané a některým halamům s ochmýřenými bradami a hlasem rozdupaných plechovek sahaly sotva pod kolena. Jindy je v kostele neviděl, jenom tehdy, když přišli ministrovat k pohřbu nebo na svatbu. Jednou se rozbrečel lítostí a vztekem. Prát se s nimi by byl hřích a ani by je nepřepral, a protože se styděl jít s červenavě nafouklou tváří po ulici, schoval se na chvíli před celým světem do kvetoucího jasmínu vedle fary. A tak ty prominentní ministranty viděl, jak se dělili o výslužku. Viděl ten chumel papírových peněz i horu koláčů a krémových věnečků a jiných dobrot.

Následující neděli vstával v devět a začal chovat králíky.

Když se jí svěřil, jak se rozešel s církví, pochválila ho.

„Zadarmo ani kuře nehrabe,“ zažertovala. Ale Cyril se nezasmál. Pořád přemýšlel nad nějakými záhadami, které jí připadaly docela jednoduché.

Jednou za čtrnáct dnů se vydal do kostela. Měl nového kamaráda. Na mši svátou spolu chodili jako na válečnou výpravu, vyzbrojeni užovkami, žábami, myšmi, chrousty — podle toho, co se právě pomnožilo. Jedenkrát je dopadla na zahradě za bezem, jak kapesní kudlou dělali skvostnému samci českého strakáče do břicha dírku, s úmyslem přeměnit ho v samici. Seřezala je motykou do modra. S Cyrilem bylo čím dál horší pořízení. Mohl dostávat nářez místo každého jídla a nebylo to nic platné.

A do toho přišlo to nešťastné svaté přijímání. Pořídila Cyrilovi nový obleček: tmavomodré sako a stejné krátké kalhoty, bílou košili a bílé podkolenky, černé sandály. Tenkrát byl vzácný každý hadr a kvalitní látka obzvlášť, všechno stálo hrůzu peněz a vajec a sádla k tomu. Nakonec musela obětovat ještě prakr, ale toho litovala ze všeho nejméně. Byl by to hřích, kdyby se Cyril v těch krásných šatech ani neukázal na ulici; za půl roku by se už do nich stejně nevešel.

Večer před tou slávou našla pod vrátnicí pohozený list z písanky. Nejdříve si myslela, že Cyrilovi vypadl ze školní brašny. Ale jenom než si list přečetla. Hříchy Cyrila Spurného, stálo mezi širokými linkami, pečlivě podle pravítka podtrženo. A dále: Lhal jsem, kradl jsem, myslel jsem na nemravnosti, trápil jsem zvířata, mluvil jsem sprostě, chtěl jsem zabít matku.

Cyril už spal, nebo aspoň dělal, že spí. Dlouho do noci seděla v kuchyni a dívala se do zdi. Když už nemohla plakat ani nad sebou, ani nad nevděčným světem a krutými dětmi, snažila se vymyslet nějaký způsob, jak Cyrilovi vysvětlit, že on je pro ni to jediné v životě, čemu podřizuje všechny své činy a mnohdy i myšlenky, jak mu vysvětlit, že jeho matka chce pro něho jenom to dobré, a kdyby bylo třeba, dá si hlavu useknout, když na tom bude záležet jeho štěstí. Nahlas by si to nikdy nepřiznala, ale věděla o mnoha svých činech, které dokazovaly, čemu všemu podřizuje svoje konání a mnohdy i myšlenky. Každému by oči vyškrábala, kdo by se odvážil obvinit ji z něčeho tak nehorázného. Možná proto nepřišla na žádný způsob, jak Cyrilovi vysvětlit svoji lásku. Sáhla tedy za kredenc pro zbytky prakru, položila ten okovaný klacek, spletený z tenkých rákosů, na stůl a šla spát.

Když přišla za pár hodin bolavě rozespalá a malátná do kuchyně, Cyril už seděl za stolem a snídal buchty s jahodovou marmeládou a zapíjel je mlékem. Pod nosem měl smetanový knír a v očích ani špetku strachu. Jako by na stole neležel klacek, ale vánočka s rozinkami.

„Ty nevíš, že od svaté zpovědi do svátého přijímání musí být půst?!“ vykřikla zlostí téměř bez rozumu. „Že je to smrtelný hřích, jíst před přijímáním?!“

„Schválně chci mít smrtelné hříchy,“ zahučel Cyril přes buchtu. „Schválně, co se stane.“

„Stáhni si kalhoty a polož se přes židli,“ poručila.

Cyril se na ni smutně díval a pečlivě polykal buchtu. Rukávem nového tmavomodrého saka si utřel pusu od smetany, sako pečlivě pověsil na opěradlo židle, kalhoty složil podle puků a lehl si na židli.

Bila ho, dokud mohla vládnout rukou. V pomateném šílenství zloby docela zapomněla, co vlastně dělá, jak by mu mohla ublížit, bila ho nepříčetně a neosobně, jako kdyby cepem mlátila ve stodole žito. Neviděla, neslyšela, nebyla to ona...

A když to nebyla ona, tak kdo to byl?

Spletený klacek jí vypadl z bezvládné ruky. Odhrnula si vlasy z očí a utřela slinu na bradě.

„Ještě mě chceš zabít?“ zeptala se.

„Ano,“ hlesl Cyril a vzápětí tichounce zavyl, jako psík s tlapkou pode dveřmi.

Shýbla se pro prakr a začala nanovo, jako kdyby na tom opravdu závisel její život. Najednou ránu nedokončila. Nečekané škubnutí jí projelo ramenem. Brutální síla ji za vykroucenou paži otáčela tak dlouho, dokud se svému muži nepodívala do očí. Viděla jeho pěst, jak se pomalu zvedá, a v odevzdané pokoře zavřela oči. Není mu lhostejná ... A v příštím okamžiku se pokora změnila v prudký pocit lásky. Milovala svého muže a události posledních dnů na tom nic nezměnily. Nebyla mu lhostejná ... Čekala. Přála si, aby jí jeho ruka rozdrtila tvář, aby navěky chodila zohavená, na památku této chvíle pronikavě jasné myšlenky.

Muž ji pustil, ještě zahlédla jeho štítivě pokrčené rty, a tápavě odešel.

Cyril ležel bezvládně přes židli, vlasy podivně naježené.

„Obleč se,“ zaprosila. „Nebo přijdeš pozdě.“ A pak se tiše rozplakala.

Cyril měl záda jako spálená sluncem, sem tam kapku krve. Opatrně se oblékl, límec bílé košile pečlivě přehrnul přes límec saka. Z okna si vzal dlouhou svíci s růžičkami z rudého vosku a šel. Jediným dlouhým skokem ho dostihla a přitiskla k sobě, jak mohla nejvíc.

Ta otázka ji mučila a trápila a zároveň se jí bála. Tušila, že hrůza těchto chvil a zklamání v nich obsažené nikdy nepomine. Že jí nikdy nedovolí, aby otázku ještě jednou vyslovila nahlas. Široce rozevřená ústa měla plná Cyrilových vlasů. Vyděšeně se od něho odtrhla rozedraná strachem, že se do svého syna zakousne a nikdy nepustí, protože jenom tak bude mít jistotu, že zůstane její, že aspoň to poslední zůstane její.

„Musíš mě mít rád,“ šeptala drkotavě. „Slyšíš?! Musíš mě mít rád!!“

Cyril se na ni podíval. Oči měl zalité krví, jak ležel na židli hlavou dolů. A kromě té růžové krve, kterou mu kdysi ráda a v ukrutných bolestech dala, měl v očích ještě nechápavý údiv.

„Zlomilas mi svíčku,“ řekl vyčítavě.

Pohladila ho po vlasech. „Něco ti poradím... Až se budeš fotografovat, drž svíčku za knot. Nenápadně, ale aby visela. Nikdo nic nepozná.“

Cyril poslušně přikývl. „Sbohem.“

„Na, tady máš desetikorunu na zmrzlinu.“ Dokonce se usmála.

Oknem se dívala, jak přechází na druhou, stranu ulice. Nohy měl tenké a kolena široká. Jako hříbě. A přinesli jí ho mrtvého, zabaleného v pytli.

„Není mrtvý,“ šeptali jí.

V bezbranném zmatku třeštila oči na ten křehký uzlíček na pohovce. Nevěřila jim, chtěla jim věřit, věděla, že pravdu si musí sama ohmatat dlaní, poslechnout, bála se jí, ale chtěla ji znát. Nemohla se pohnout, bezmocně čekala na ránu z milosti, prosila o ni zoufalýma očima, ale nikdo jí nerozuměl, a kdo snad pochopil, podíval se jinam.

Okatá, černovlasá holčička jí důležitě vysvětlovala, jak se všechno stalo. Mluvila vášnivě a s chutí, málokdy měla takovou příležitost. Její otec pocházel ze třetí generace notorických pijáků a její matka byla jednou z jeho sestřenic. Holčičce bylo šestnáct, vypadala na deset a rozumu měla na pět let. Vyprávěla bez ostychu a upřímně kulila černé oči, v jejím podání to byl zajímavý film, babiččina historka z neuvěřitelně vzdáleného mládí:

„Však víte, jaké dnes bylo vedro ... A ti kluci čekali celý den u fotografa. Skleněnou střechou pralo do ateliéru slunce a fotograf ještě přihříval žhavými reflektory. Když procedura konečně skončila, kluci se svlékli do trenek a utíkali do zatopené pískovny, svíčky házeli do křoví a bílé sametové stužky uvazovali kočkám na ocasy. Jenom Cyril se nechtěl zanic na světě svléknout, sotva dýchal, ale svléknout ani zanic. V chládku před cukrárnou spolykal celé kopce zmrzliny a potom na sebe pumpoval studenou vodu ze studny vedle fary. Vždycky ji skřípavě rozpumpoval, až z ní stříkal celý potok vody, a pak si do toho proudu sedl na bobek. A tak pořád, dokud na něho nevyběhl kostelník se stříbrným svícnem. Mokrý jako hastrman utíkal do pískovny. Tam se v rákosu svlékl a hned žbluňkl do vody. A už sám nevyplaval.“

Ona se přistihla, že napjatě čeká, kam až holčička ve svém vyprávění dospěje. Když vyzáblý doktor rozhrnul čumily, málem ho okřikla, aby nerušil. Ale holčička mlčela, zřejmě tedy dovyprávěla až k nějakému konci, který ona nepostřehla. Doktor zatím nešetrně převracel Cyrila a tiskl se k němu levým uchem. Pak ho obrátil na břicho. Šlehance pružnou holí přes den zbělely a vystoupily, údolí mezi nimi byla namodralá a hřebeny červeně kropenaté.

A ona si uvědomila, že všichni tuší, proč se Cyril tajně svlékal a proč tak rychle skákal do vody ...

Přišli sem proto, aby jí něco vyčítali?! Utrápenou matku chtějí obvinit za nerozumnou ztřeštěnost rozpustilého kluka?!

Ale bylo jich mnoho. Bála se jich. Jak mlčeli a jenom se dívali.

Její muž stál u Cyrila sám. Bez košile, kolem pasu modrou zástěru na mnoha místech potřísněnou krví. Byl opálený, hladký, hebké kudrnaté chmýří na prsou stékalo úzkým proužkem pod zástěru. V ruce měl nůž, na noži bílé krůpěje tuku, kapky krve. Mlčky se díval na Cyrilova hubená záda, silnými svaly rozepjatými od šíje k ramenům prochvíval třas. Jako mladý kůň, který konečně přitáhl na dvůr těžký náklad a slabiny mu rozehrála odtékající únava. Jak tam stál polonahý, s dlouhým nožem v ruce, připomínal jí nejspravedlivějšího ze všech spravedlivých, kteří se přišli pošklebovat. Také ze všech nejvíc věděl.

Začala křičet. Nejdříve ze sebe vyrážela jenom vzteklé skřeky, ale najednou se jí konečně vrátila slova zpátky do hrdla a ona jimi chladila svoje rány:

„Co tady stojíš, jako bys neměl nic na práci?! Stojíš a hloupě civíš! V takovém vedru zasmrádne maso za hodinu! Nestačí ti ta škoda, kterou jsi udělal?! O kolik peněz jsi připravil svého syna?! Zbláznil ses?! Pitomé dobytče mu šlápne na nohu a on ho zabije! Blázen!! Musím žít s bláznem!! Teď taky stojí a nemá nic na práci!! Lidi!! Prosím vás...!!“

Zacpala si uši. Nemohla ten svůj dávný, ale pořád stejně pronikavý hlas ani slyšet. Snad v takových chvílích úplně pozbývala rozumu. Ale proč si na ně tak přesně pamatovala? ... Proč?!

Vždycky za ní přicházely, když jí bylo nejhůř, když se bála myslet dopředu, právě tehdy se vracela zpátky, jako by hledala sílu v tom, co už přešlo. Přešlo, ale nepřebolelo.

Za pár měsíců byl Cyril už zase zdravý a poslušný chlapec. Jednou mu řekla:

„Kdybys mě poslechl hned a nemyslel na takové hrozné věci, nic by se nestalo, chápeš to?“

Cyril pochopil. A opravdu od té doby poslouchal na slovo.

Který hřích si vymyslel a který mu opravdu tížil svědomí, na to se ho již nikdy nezeptala.

Krátké, škubavě záchvěvy ji vyděsily. Tak vždycky začíná bolest, která ji nejdříve ochromí a potom rozpůlí vědomí až k trýznivým přeludům. Vzpomněla si na tubu prášků a také na doktora, jak jí unaveným hlasem monotónně přednášel o potížích jistého věku. Zchromlý kůň se zastřelí bez řečí.

Stiskla víčka, prsty zaryla do sukně. Kdyby si vzala tři tablety, bolest by určitě zahnala. Ale usnula by. Nejméně hodinu by byla před svým mužem bezmocná. Musí vydržet. Kůžkaře také vyhnala. Dokázala s ním mluvit, jak si zasloužil. A chce-li svému muži zabránit, aby ji soudil, musí ho sama předběhnout a obvinit. Ona nemusí hledat viníka. Zná ho.

„Zajímalo by mě ... Obrátila se na svého muže, ale on ji neposlouchal. Pokořilo ji to. Promluvila na něho, přestože se jí rozmluva s ním hnusila, a on ji neposlouchal. Jako by tady ani nebyl. „Slyšíš?!“ Uraženě stiskla rty.

„Co je?“ Roztržitě se odvrátil od okna, a když si uvědomil, že na něho sama zavolala, dokonce se usmál. „Chceš něco?“

„Zabil jsi tenkrát toho býčka náhodou, nebo ta rána... patřila mně?“ Očima se vpila do jeho tváře. Musela mít jistotu, že jí odpoví pravdu, a kdyby náhodou zalhal, chtěla to poznat.

Na okamžik překvapeně hledal slova. „Jak sis na to teď vzpomněla?“

„Nevytáčej se!“ okřikla ho. „Ano, nebo ne?!“

Smířlivě se usmál. „Samozřejmě ne. Jak bych ...“

„Lžeš,“ přerušila ho. „Lžeš jako vždycky.“ Studené dlaně si přitiskla na oči. „Lháři... Lháři!... Až sem jsi nás přivedl!“

Opravdu jí tehdy lhal. Pohled na Cyrila bezvládně ležícího přes židli a na ženu s okovaným klackem v ruce mu rozmazával vědomí a sváděl myšlenky na kruté cestičky. Schoval pěsti do kapes, tak hluboko, až prasklo plátno, a utekl z kuchyně.

Schoval se do stáje. Oháněl se vidlemi, až z nerovného cihlového stání prskavě odletovaly vyrýpnuté cihlové štěpiny. Dobytčata, vyplašená takovým zacházením, poděšeně uskakovala. Před očima měl ještě pořád Cyrilovu tvářičku a oči ženy, která si bez vůle a bez rozumu léčila rány ranami. Píchl překážejícího býčka do boku, býček splašeně uskočil, kůň zařičel a vyhodil a býček se vrhl zase zpátky. Skočil mu na nohu, jenom málo schovanou v měkké gumové holínce. Vztek a bolest se přelila z hlavy do rukou. Udeřil zvíře těžkými šesterkami mezi oči. Býček zamručel, klesl na kolena a převalil se na bok. Měl ke dvěma metrákům, a kdyby se mu podařilo vyrůst do pěti, mohli si koupit novou ložnici.

Utíkal do kuchyně pro nůž. Cyril už odešel do kostela, žena si otírala tvář mokrým ručníkem. Beze slova vytrhl zásuvku v kredenci a popadl dlouhý nůž. Žena vykřikla. Pootevřel ústa, nechápavě se na ni díval očima, ze kterých ještě nezmizelo nic z uloženého vzteku. Nakonec stejně nepromluvil a běžel zpátky do stáje.

Když se za ním žena odvážila přijít, měl již býček uřezanou hlavu a močůvková stružka přetékala krví. Čekalo ho mnoho práce, vůbec si ženy nevšímal. Musel mrtvé zvíře vyvrhnout, stáhnout, rozčtvrtit a vykostit. V takovém vedru se nemohlo nic odkládat.

Nyní jeho žena seděla u okna a dívala se na pohřební průvod jako do zrcadla.

„Pane bože, dej, aby Cyril žil,“ vydechla.

Sama řekla, s čím za ní přišel, jako když z mraků zaprší a současně kousek dál voda v neviditelném vzlínání míří k nebi.

Konec pohřebního průvodu se pomalu sunul pod starými kaštany. Maminky s kočárky, vetché stařenky, lidé, kteří se jenom tak přidali na pár kroků. Z jednoho kočárku třepetal ručičkama malinký človíček v bledě modrém svetříku a křičel, až se dusil. Maminka se na něho výhružně mračila, hrozila strnule napřaženou dlaní a lomcovala kočárkem, ale lítostivý křik dítěte vytrvale soupeřil se smutným pochodem pohřební kapely. Až se ke kočárku sklonil táta, vzal dítě do náruče a pokolíbal, pak si ho posadil na krk a přidržoval ho kolem modrých, pletených botiček. Dítě zabořilo prstíky tátovi do vlasů, vykulilo oči na podivný svět kolem sebe a úžasem již ani nešpitlo. Pohřební průvod mizel mezi živým plotem kolem parku, ale ta krátká chvilka, kdy muž opatrně držel dítě v náručí, Amerikánovi připomněla čas, v němž byl také ještě otcem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pytláci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.