Václav Erben

Byl český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem. Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii.

V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl Erben zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Bláznova smrt

Kapitán Exner v malém městečku Meziboří vyšetřuje zvláštní případ smrti duševně chorého muže. Nejprve se zdálo, že nešťastnou náhodou spadl do skleněné výplně pokojových dveří, pak se případ ale dostal ke kapitánu Michalu Exnerovi a smrt duševně chorého muže dostala nový rozměr…

Václav Erben

Bláznova smrt

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-44-4

Autor by rád hned na začátku zdůraznil, že příběh je vymyšlen, stejně tak i místo děje a jednající osoby. Pokud by se snad někomu zdálo, že nachází určitou podobnost mezi skutečností a tímto vyprávěním, pak ho autor ujišťuje, že jde o podobnost nezáměrnou a zcela náhodnou.

V Meziboří nebyla už několik měsíců. I když v Praze panovala vedra, že se nedalo v ulicích vnitřního města ani pořádně dýchat, neměla Gabriela Steinová chuť jet někam ven k vodě a vůbec do přírody. První důvod byl zcela zřejmý, objektivní, a bylo možné o něm hovořit v ordinaci s pacienty, když se jim vrtala v zubech, s kolegy na středisku nebo s kýmkoliv jiným. Přestěhovala se před nedávnem z bytu v kamenité poušti ve středu města do vilky v ulici, jež měla komický název U krbu. Byla konečně opravdu sama, měla před okny stromy a kolem zahrady. Ve starém bytě se musela občas stýkat se svým bývalým manželem, zde mohla užívat samoty, jež se jí dosud zdála neobyčejně krásná a uklidňující.

Druhý důvod, proč se jí nechtělo odjet na den nebo na delší dobu, byl i pro ni samu dost nevyhraněný. Před několika dny ji na ulici porazilo auto. Její vina. Vracela se ze služby, pršelo a pořádně se nerozhlédla. Měla štěstí, že chlapík, který řídil černou mercedesku - takovou, co se vyráběly za války, velký kabriolet s černou plátěnou střechou - měl dost duchapřítomnosti, aby se jí aspoň trochu vyhnul, a odvahy, aby riskoval na mokré dlažbě smyk. Odvezl ji domů a smluvil si s ní schůzku v kavárně Slávii. Odmítla, ale oznámil jí prostě, že bude na smluveném místě najisto čekat, a odjel. Nevedl hloupé a nezřetelné řeči. Proto do Slávie přišla. Jiný důvod nepřiznala ani sobě samé. Ptal se jí na mnoho věcí. Odpovídala, aniž si uvědomila, že se zpovídá člověku zcela neznámému, o kterém vůbec nic neví, ale který bude za chvíli všechno vědět o ní. Neseděli snad ani deset minut, když se u jejich stolu zastavil číšník.

„Máte tam telefon, pane,“ řekl.

Její nový známý se zatvářil neobyčejně mrzutě, omluvil se, a když se po několika minutách vrátil, usmíval se poněkud provinile. Zdál se zmatený, ale přesto od ní dokázal v několika minutách vyzvědět číslo jejího telefonu - a ona mu je opravdu kupodivu řekla - neměl ani čas čekat na vrchního, aby zaplatil, a z kavárny skoro vyběhl. Bavila se, neboť byla přesvědčena, že ho volali odkudsi ze zaměstnání a že bude mít nepříjemnost pro schůzku v kavárně. Objevil se za chvíli na chodníku pod oknem. Krátce na ni pohlédl a zamrkal. Asi to měl být pozdrav. Dal se do běhu k černé šestsettrojce, která stála před restaurací Parnas. Vůz se rozjel ještě dřív, než muž zavřel dveře. Překvapilo ji, že pro něho přijeli.

„Prosím vás,“ zeptala se vrchního, když platila, „znáte toho pána, co se mnou seděl?“

„Ovšem.“ Naklonil se k ní důvěrně a řekl tiše: „To je pan kapitán Exner z kriminálky.“ Zvedl palec a oči významně ke stropu: „Šéf!“

Málem se hlasitě rozesmála. Informace byla zřejmě pravdivá.

Nakonec stejně seděla ve večerním rychlíku do Meziboří. Do běhu života, jak už to bývá, zasáhla osudově náhoda, která si tentokrát za svůj nástroj zvolila zuby Drahoslavy Kecové.

Paní Kecová žila v Meziboří, kde měla na okraji města vilku, a pro Gabrielu Steinovou byla jakousi tetou; jisto bylo jen, že k ní Gabriela už odmalička jezdila, že třetinu života prožila u ní a dodneška měla v jejím domě v podkroví světničku. Dopis, který paní Kecová doporučeně a expres poslala, byl svým způsobem pozoruhodný:

Drahá Gábinko, nejdříve Tě srdečně zdravím. Zase mě postihlo neštěstí a strašně se mně rozbolel zub. Prosím Tě, milá Gábinko, přijeď, jak nejrychleji budeš moci, neboť těm řezníkům na středisku se nesvěřím. Dr. Bureš by Ti jistě dovolil, abys mi zub u něho v ordinaci spravila. Zde není nic nového, jen počasí je velmi hezké. Urodilo se mi jahod a třešní, a tak když jsem sama, nevím, co si s tím počnu. S mladým Krempou, však ho znáš, je to čím dál tím horší, tuhle na mě křičel přes plot takové sprosté věci, až jsem celý večer plakala. Tak si přijeď natrhat ty jahody. Srdečně Tě zdraví Tvoje teta

Drahoslava

P.S. Bože, s tím zubem to snad ani nevydržím.

Výzva byla příliš jasná, než aby ji mohla neuposlechnout.

V kině Oko v Meziboří skončil program před desátou. Lidé, ještě zmámeni příběhem a dusnem sálu, vdechovali večerní vzduch a pomalu se rozcházeli. Nebylo jich mnoho.

Muž, který už víc než půl hodiny přešlapoval ve dveřích proti vchodu do kina, ožil a poněkud ustoupil, aby nestál ve světle pouliční lampy.

Byl podivně oblečen. Světlé režné kalhoty a tenisky na boso. Kalhoty byly příliš krátké, až nad kotníky. Košili měl pečlivě zapnutou ke krku. A v ruce žmoulal červený šátek. V kapsičce u košile měl na sponkách tři tužky. Na očích brýle, jejichž obroučky dává pojišťovna zdarma. Světlé a ošklivé. Občas si soustředěně přejel ukazováčkem po rtech.

Dvě dvojice se oddělily od ostatních a zamířily k vysokému železničnímu náspu, který protínal město. Kráčely po pěšině mezi náspem a kůlnami a ploty zadních částí domů.

Muž s červeným šátkem šel tiše za nimi. Po chvíli přidal do kroku, klusal, předběhl je, a když dvojice míjel, důkladně si je prohlédl. Dvacet metrů před nimi zastavil a čekal.

Sledoval, jak se k němu blíží, a hrál si s červeným šátkem.

„Dobrý večer, Krempo,“ řekl jeden z mužů.

Neodpověděl. Zíral strnule za skly brýlí.

Když se od něho vzdálily, znovu se rozběhl a opakoval setkání.

Ženy zneklidněly.

„Měl bys jít domů, Honzo,“ pronesl druhý muž tónem, jakým se mluví k dítěti. „Je už pozdě.“

Muž s červeným šátkem, Jan Krempa, opakoval hru potřetí. Tentokrát na něho nikdo z těch čtyř nepohlédl.

Schválně sklonili hlavy a přešli, jako by byl stín.

„Mohu vás doprovodit, páni doktoři,“ zavolal za nimi.

Neodpověděli. Znovu je dohonil a přidal se k nim. „Pane doktore Čejchane, vy mě neléčíte dobře...“

„Tak si vyberte někoho jiného,“ řekl psychiatr Čejchan. „Třeba vám pomůže. A běžte domů.“

„Vy mě chystáte do hrobu.“

„Ale...“

„Ta slečna je vaše slečna, je velmi krásná.“

„Honzo, neblbni,“ řekl druhý muž, doktor Rous.

„Milý švagře...“

„Nejsem už dávno tvůj švagr.“

„Ne tak dávno. Na nic nezapomínám, rozumíš, na nic,“ chytil lékaře za rukáv. „Tvoje paní promine...“

„Pusť,“ řekl Rous.

Ale Krempa se jeho košile držel křečovitě. Zastavili se. Rous naznačil pokynem hlavy ostatním, aby pokračovali v cestě. Poodešli několik kroků. „Tak co je?“

„Dal jsem ti sestru, měl bys mně půjčit ženu...“

„Ale chlapče...“

„Myslím to vážně. Vzpomínáš někdy na Květu? Já pořád. Vzpomínej, já nezapomínám. Zase tě navštívím a přichystej mi něco červeného. Kromě krve. Tužku nebo krabičku. Nejlépe krabičku. Těch máte spoustu, vy doktoři. Do krabičky se vejde mnoho věcí.“ Usmál se. „Ahoj!“

Obrátil se a tiše odklusal. Režné kalhoty mu plandaly kolem lýtek.

„Co ti chtěl?“ zeptala se Rousova žena.

„Blbosti.“

„Kdyby se ta rodina,“ řekl doktor Čejchan, „aspoň trochu snažila, snad by se podařilo zavřít ho do ústavu.“

„A ty nemůžeš?“

„Ne. Tak zlý to s ním zase není...“

Nad nimi, na vrcholku náspu přejel s rachotem pražský rychlík.

„Leze mi na nervy stejně jako tobě,“ řekl mrzutě Čejchan. „Zdá se mi, že je na tom líp, než byl.“

Pokračovali v cestě. Byli zamlklí, zamyšlení, sem tam prohodili nějaké slovo a u brány nemocnice se rychle rozešli.

„Buď klidná, mami,“ říkala Lída Muršová pevně a skoro přísně. „Buď klidná, nebude to trvat věčně.“

Marta Muršová seděla proti ní v křesle a z očí, široce otevřených, jí tekly slzy. Nic neobvyklého, v posledních letech byly chvíle deprese častější: „Kdyby se aspoň... tiše neusmíval...“

„Erich mu dá přes hubu.“

„Ne, nesmí...“

„Klidně a tajně,“ pravila Lída skoro nedbale. Zdálo se, že není příliš vzrušena. Bylo jí osmnáct, ale přesto se uměla dobře ovládat; mírně povznesená, mluvila poněkud stroze a uštěpačně. Snažila se ze všech sil, aby zakryla upřímný a hluboký vztek.

V hale zavrzaly schody. Marta Muršová sebou trhla.

„Buď klidná, proboha. Vrací se Erich.“

Bydleli v prvním patře vily, která patřila Josefu Krempovi a jeho ženě Anně, sestře Marty Muršové.

Lídin bratr Erich nahlédl do pokoje: „Stalo se něco?“

„Co by se stalo? Nic,“ řekla Lída. „Mamince není nějak dobře. Kdes byl?“

„Toulal jsem se po městě. Co je?“

Naznačila mu, aby zmizel. Přestože byl o tři roky starší, ukázněně poslechl. Popřál dobrou noc a odešel do svého pokoje. Lída uložila matku do postele, dala jí prášek a přišla za ním.

Seděl za malým stolkem u okna a třídil nějaké střepy. Studoval archeologii, a tak prázdniny a vůbec všechny volné chvíle, které trávil v Meziboří, věnoval sběru na neprozkoumaných lokalitách v širším okolí města.

„Půjč mi cigaretu,“ požádala ho.

„Udusíš se,“ podal jí krabičku. „Fakt se udusíš. Co se zase děje?“

„Nic. Nemáš sirky? Tak. Dobrý. Nic. Jako obyčejně. Je alergická na Honzu.“

„Nemá na ni čumět.“

„Čumí, protože ví, že je na něj alergická. Poslyš, ten blbec ji snad dostane do blázince.“

„Nesmysl.“

„Sám si to myslíš taky. Nevím, jak bude po prázdninách, až zůstane sama. Bez nás.“

„Nejlíp, kdyby se vrátila k tátovi.“

„Tak by se zbláznili oba.“

„To je fakt,“ souhlasil Erich. „Snad bych mu měl dát ještě jednou přes hubu.“

„Ještě jednou?“ podivila se. „Tys mu už dal?“

„Zajisté,“ pravil spokojeně. „Mě se otravovat neodváží. Stejně není cvok.“

„Je. Jinak by ho psychiatři neuznali a šel by makat.“

„Bloudí po městě. Dvakrát jsem ho viděl. Zajímalo by mě, co se děje v jeho pošinutým mozku.“

„A já bych měla radost,“ řekla tvrdě, „kdyby se v jeho mozku nedělo už vůbec nic.“

Překvapeně se na ni podíval. „Ale...“ řekl pomalu. „Ale... Ostatně... nejseš jediná...“

V přízemí vedle kuchyně, v místnosti architektem určené jako pokoj pro služebnou, probíhalo mezi podnájemníkem Bohuslavem Rubešem a sestrou Jana Krempy Věrou poslední utkání toho večera. Pravidelně a s jistou vášní spolu hrávali šachy.

„Odejdete?“ zeptala se, když už bylo jisté, že Rubeš vyhraje. Nehrál špatně.

„Já vám dobře nerozumím,“ řekl roztržitě. „Šach...“

„Kvůli Honzovi.“

„Nemluvil jsem o tom už několik dní.“

„Právě proto se ptám.“

„Podívejte, Věro, bojím se ho. Znáte poměry. Všichni vědí, že je blázen. Ale mnoho lidí napadne: proč by nemohl mít pravdu i blázen.“

„Vždycky jste byl trochu zbabělec.“

„Klidně přiznám. Uznejte, že lepší flek bych ve městě těžko hledal. A nechce se mi stěhovat někam bůhvíkam.“

„Zůstaňte u nás.“

„Stojíte o to?“

„Pravděpodobně bych vás nepřemlouvala, kdyby mi to bylo jedno.“

„Ano... Šach...“

Bývalý majitel pojišťovny a nyní důchodce Josef Krempa se vracel z kavárny spolu s advokátem Nejezchlebem. Jejich vzájemný vztah odpovídal přesně pozoruhodnému pojmu, jehož smysl zastřel běh času, pojmu: obchodní přítel. Doktor Nejezchleb se zdál, jako obyčejně, poněkud nespokojený sám se sebou a neklidný. Krempa při každém kroku potřásal plešatou hlavou.

Před chvílí čekali u závor, než projel rychlík. Proti nim se o druhou závoru opřel Jan Krempa. Upřeně hleděl na oba muže. Jakmile se vlak přiblížil, obrátil se a odešel.

„Každý máme své starosti,“ řekl Nejezchleb. Nejmenoval druh a rozsah starostí, které měl na mysli.

Krempa pochopil: „Poslední dobou začíná chodit mezi lidi. Dřív se držel na zahradě, teď je hodně venku...“

„A do ústavu?“

„Mluvil jsem s doktorem Čejchanem. Znáte?“

„Ne.“

„Mladý člověk. Nový psychiatr v nemocnici.“

„Dá bůh a nebudu ho potřebovat. Co vám řekl?“

Krempa si mrzutě pohladil pleš.

„Že pozoruje značné výkyvy v jeho stavu, mluvil něco o dlouhodobé pulsaci nebo co, už si nepamatuju. Jenže to mi není moc platný, doktore,“ řekl najednou rozhořčeně. „Vůbec nic. Běhá po městě. Copak ho můžu přivázat na řetěz?“

„Kdyby bylo soukromé sanatorium...“ doktor Nejezchleb zaťukal významně deštníkem na obrubu chodníku.

„Ale není. Co s ním mám dělat? Měl byste poradit.“

Nejezchleb se už chystal pronést obvyklou frázi, kterou používal, kdykoliv ho někdo žádal o radu na ulici (aby totiž přišel za ním do kanceláře), ale tady si včas uvědomil, že vlastně nejde o radu právníka, ale prostě známého člověka. I pouhé myšlence na pojem přátelství se Nejezchleb vyhýbal, měl-li by ji uvést v souvislost s Josefem Krempou. „Těžká pomoc,“ řekl. „A rada ještě horší. Ano. Rada horší než pomoc.“

„Vždycky strkal nos do věcí, do kterých mu nic nebylo.“

„Můžete být úplně klidný. Není svéprávný.“

„Ale jednou třeba bude.“

„Ach bože můj,“ vzdychl Nejezchleb. „Ale není. Co bude...“ mávl neurčitě deštníkem. „Dobrou noc, pane Krempa. Dnes hezky voní řeka, že?“

„Ano. Dobrou noc.“

Gabriela Steinová věděla, že se Drahoslava Kecová bojí chodit večer sama po ulici, a nebyla překvapena, že ji na nádraží nikdo nečeká. Přešla trať a zamířila k mostu přes řeku. Klapot jejích podpatků se odrážel od průčelí tichých domů.

Pouliční lampy nesvítily valně. A za řekou, když vstoupila do aleje starých kaštanů, málem neviděla na cestu.

Někdo seděl na zídce Krempovy zahrady. Byla na druhé straně ulice a trochu zamyšlená, než aby si všimla, kdo to je.

„Gabrielo,“ zavolal na ni.

Lekla se. „Honzo, tohle nedělej. Úplně se mi zastavilo srdce.“

Zasmál se. „Nechtěl jsem tě polekat.“ Vstal a loudal se k ní. „Nechtěl jsem tě polekat.“

„Vím. Proč nejdeš spát? Sedíš tady jako vodník na vrbě.“

„Špatně spím... poslední dobou.“

„To přejde. Co nového?“

„Vlastně vůbec nic... Myslel jsem, že mi je dobře, a zase se mi udělalo špatně. Mám chuť cestovat a vypravovat příběhy. Snad přece jen pojedu někam ven. Čekám na to už dlouho. A ty?“

„Pořád stejně. Pojď mě doprovodit.“

Mlčky přikývl.

Kráčeli strmou ulicí. Nahoře jako maják svítilo okno, za nímž čekala Drahoslava Kecová.

„Stěžovala si mně teta, že jí nadáváš,“ řekla.

„Jenom někdy. Zaslouží si to.“

„Ale ne. Snaž se být spravedlivější.“

„Pokusím se. Mě trápí, že hodně vím, jestli mi rozumíš?“

„Rozumím,“ sáhla do kabelky pro klíče. „Kdyby nebylo pozdě, mohl bys mi vyprávět. Stejně mi jednou všechno povíš, ne?“

„Povím, ale nevím, jestli tobě. Zalez do postele a buď sama, to je nejlepší.“

Byla ráda, že je za brankou. Pokynula mu přátelsky a spěchala do domu. Nikdy se ho nebála. Znala ho přece tolik let.

Dokonce jí nebýval ani nepříjemný.

Tentokrát se však nemohla zbavit tísnivého pocitu. Snad byla unavená, bylo příliš pozdě a pod bezměsíčným nebem opuštěně.

Bylo slunné odpoledne a horký den. Josef Krempa se vracel z procházky dřív než obvykle. Zdálo se mu, že bude bouřka, a nechtěl zmoknout. Napadlo ho, že by mohl zajít naproti své ženě, která byla na návštěvě u známých. Ale nešel. Měl chuť na pivo, a proto zamířil přímo domů.

Vstoupil do zahrady zadní brankou, přímo z lesa. Ve vilové čtvrti byl klid, písek cesty mu příjemně chrastil pod nohama. Dveře do zimní zahrady byly zavřené. Spokojeně kývl hlavou, rád, že večer nemusí zase všem v domě připomínat, aby zamykali. Rozhlédl se, jestli někde neuvidí svého syna. Jan Krempa sedával obyčejně v altánu. Ale ten byl prázdný.

Hlavní vchod byl rovněž zavřený na klíč. Vstoupil do haly, uvažuje, kde se Honza toulá.

Ucítil jakýsi zvláštní, neobvyklý pach. Zamířil do kuchyně, ale v polovině cesty se náhle zastavil a hůl mu vypadla z ruky.

„Proboha, Gábinko! Proboha!“ vykřikovala na zahradě Drahoslava Kecová a bledá vzrušením a upocená se hnala k domu.

„Copak!“ zeptala se klidně Gabriela Steinová. Stála s kabelou v ruce na schodech, připravená k odchodu.

„Ježíš,“ Kecová se oběma rukama plácla do místa, kde jí pravděpodobně tlouklo srdce. „Ježíš, to jsem se lekla, já myslela, že jsi ještě nahoře!“

„Stalo se něco vážného, teto?“ Gabriela byla pobledlá a přivírala oči jako lidé, kteří se snaží skrýt své pohnutí.

„Honza Krempa je mrtvej!“

Steinová se napřímila a jako kdyby ztuhla v zádech. Poněkud našpulila rty. „Opravdu...? A jak... co...?“

„Spad hlavou do skleněných dveří v pokoji a rozřízl si krk!“

Budova okresního oddělení Veřejné bezpečnosti stála u mostu hned naproti parku. Nadporučík Čarda měl výhled do zeleně a zároveň mohl z okna kontrolovat křižovatku s předností v jízdě.

Měl po službě. Nasadil si čepici a sešel do přízemí. Pozdravil službu u vchodu a na chodníku vrazil do strážmistra Hluška. „Řítil se tady doktor Bažant,“ řekl Čarda. „Jel s tou svou starou kraksnou jako šílenej. Málem bouchl do motorky. Hlušku, doktor Bažant pije. My ho jednou musíme skřípnout, veřejný mínění sem, veřejný mínění tam.“

„Jel ke Krempovům,“ vysvětlil Hlušek. „Mladej Krempa je v pánu.“

„Ale...“ podivil se Čarda. „Vždyť až na to, že byl blbej, byl zdravej.“

„Úraz. Klopejt o koberec a vletěl hlavou do skleněnejch dveří.“ Hlušek si přejel prsty po krku a doplnil tak své sdělení.

„A hele...“ řekl Čarda. Zaujala ho štíhlá žena s výrazně rezatou hlavou. Blížila se po mostě a nadporučíkovi se zdálo, že zvolnila krok. „To si... mnoho lidí oddychne...“ dodal pomalu.

Jako kdyby se ta žena chtěla u nich zastavit. Vypadala znamenitě a byla dobře o půl hlavy vyšší než Čarda.

Dokonce se podívala Čardovi do očí. A ne na krátkou dobu. Potom najednou přidala do kroku a odcházela k nádraží.

„Hm...“ řekl Hlušek.

„Co? Divně se dívala, co? Nějak ji znám.“

„Kdyby si měl člověk pamatovat každou ženskou...“ pravil strážmistr světácky. „S doktorem Bažantem to můžu zkusit. Jenže když mu řeknu, aby mně fouk do balónku, tak mi rozbije hubu. A když ho budou soudit za napadení veřejnýho činitele, rozbořej lidi okresák. A vůbec, prokurátor by to stejně stornoval.“

„Bať,“ souhlasil Čarda. „Starosti.“

Ještě na nádraží ji napadlo, že by se měla vrátit. Ale nakonec byla ráda, že nemá čas. Ujel by jí vlak.

Před jedenáctou byla v Praze a doufala, že se stane zázrak.

Nestal se. V ulici U krbu stály tři vozy jako obyčejně. Žádná černá mercedeska navíc.

Ale objevil se v neděli večer. Viděla, jak stojí u vrátek. Nadechla a soustředila se, aby vypadala jako obyčejně, přirozeně a ne křečovitě. „Jestli jdete na večeři,“ zavolala, „máte nejvyšší čas.“

„Jdu,“ odpověděl. Bezděčně jí pomohl. Usmála se a tíže, která ji tolik hodin svírala, spadla. Běžela mu otevřít.

„Tak pojďte, pane... pane...“

„Exner.“

„To si pamatuju, ale hodnost, rozumíte. Máte přece nějakou hodnost tady na ramenou, když jste...“

„Ano, když jsem. Ale teď nejsem.“

„Škoda...“

„Škoda?“

Uvědomila si, že udělala chybu. „Těšila jsem se, že jdete služebně. Ještě nikdy jsem nezažila policejní... pardon... veřejně bezpečnostní výslech.“

Vzdychl. „Má tak někdo sny...“

Jako téměř každý občan kteréhokoliv státu na světě měla zábrany, když jí bylo jednat s příslušníkem Bezpečnosti. Těšila se, že všechno dopadne dobře. Rozhovor plynul lehce, jak měl.

Za několik minut ho zavolali a odjel.

Byla překvapena, že znali číslo do jejího bytu.

Ozval se za dva dny. Měla na něho nespravedlivou zlost, že si telefonuje jako domů, jedná, jako by se znali velmi dlouho, a navíc prodlužuje napětí, které v ní neustále sílilo. Když se zeptal, jestli je doma, musela odpovědět: „Ne. Na měsíci.“

Řekl: „Děkuji,“ a položil sluchátko.

Lekla se, že ho urazila. Neobjeví se, všechno bude ztraceno definitivně, protože nebude mít dost odvahy, aby ho vyhledala sama.

Ukázalo se, že Exner má hroší kůži, protože za čtvrt hodiny se loudal ulicí. Dívala se, jak pomalu kráčí, ruce v kapsách, a rozhlíží se po světě, podobaje se povaleči. Pak zazvonil u branky.

Úvahami ztratila čas a trvalo věčnost, než se trochu upravila. Doufala, že neodejde. Byla tentokrát odhodlána běžet za ním.

Byl i dost trpělivý.

„Ptal jste se, jestli jsem doma,“ řekla místo pozdravu, „ale nenapadlo vás zeptat se, jestli můžete přijít.“

„Moc jsem spěchal.“

„Určitě. Dívala jsem se, jak jste utíkal... Prosím. Pojďte dál.“

„Děkuju... Přišel jsem...“

„Vím. Abyste mrknutím oka rozluštil záhadný příběh, který jsem vám posledně chtěla povědět. A nenapadlo vás, že mi kazíte pověst? Viděla vás celá ulice.“

„Napadlo,“ řekl smutně. „Ale to je osud...“

„Máte hlad, nebo vám stačí káva?“

„Mám hlad.“

„Vaše upřímnost mě přivede na mizinu, pane... pane...“

„Jmenuji se Michal.“

Ukázala na pohovku: „Tedy, Michale, račte přijmout místo.“ Přinesla talíře a příbory. „Budeme držet černou hodinku.“

„Třeba.“ Vypadal neobyčejně spokojeně. Nebyla si jista, jestli kvůli ní nebo pro vůni, kterou sem bylo z kuchyně cítit. „Proč mě nevyhodíte?“

„Protože jsem zvědavá.“

„Nač proboha?“

„Na to, jak detektiv, opravdový detektiv bude pracovat, až mu sdělím pozoruhodná fakta.“

„Vy jste už večeřela?“

„Ano.“

„Zneužívám vašeho pohostinství, Gabrielo?“

„Jistě,“ pravila roztomile. „A jezte.“

Poslechl velmi rád. Živil se pozorně a s velkou chutí. I tenhle fakt ji uklidňoval.

Utřel si způsobně rty, položil ubrousek vedle talíře, usmál se spokojeně a řekl: „Jsem připraven.“

„Opravdu bych neměla rozsvítit?“

„Je příběh tak hrůzyplný?“

Zarazila se. „Myslím, že ne...“

„Tak zůstaneme raději při černé hodince.“

Nemohla se odhodlat promluvit okamžitě k věci. „Dobře. Tak tedy... bydlím zde necelé čtyři měsíce...“ napadlo ji, že bude rozhodně snazší umístit příběh jinam než do Meziboří. Nejlépe sem, do tiché ulice U krbu. „Přiznám se vám, že mám konečně byt, jaký jsem vždycky chtěla mít. Ani se mi nikam nechce chodit. Sedím u okna, dívám se na ulici a je mi dobře. Ulice vede do polí, tedy nikam, projede tudy jen pár aut z horní části sídliště, co postavili tady dál na stráni. Na sídlišti nejsou obchody. Jinak ticho a nic. V noci je občas slyšet lokomotiva...“ Až ji překvapilo, jak snadno lze přesunout příběh z Meziboří sem. „Sedím u okna často i večer, když je tma. Znám už mnoho lidí, kteří o mně vůbec nevědí. Aniž chci, vidím jim často do oken. Zajímavé, nemyslíte?“

Mlčel.

„Asi spíš bláznivé. Ale to je jedno. V garážích, co jsou ve vilách, je mnoho starých aut a mezi jejich majiteli množství kutilů. Ohromně zábavné. Například jeden chlapík si za tři měsíce udělal celou generálku na ulici. Včetně laku. Ale to není podstatné. Právě v domě, ve vile, na jejíž zahradu dobře vidím, zemřel prý nešťastnou náhodou jakýsi blázen. Schizofrenik. Poměrně mladý člověk. Mimochodem, kolik vám je let?“ Mlčel.

„Michale?“

Slyšela hluboké oddechování. „Michale...“ řekla potichu ještě jednou a opatrně vstala. Přistoupila k němu a tiše se zasmála.

Měl bradu na prsou, ruce bezvládně svěšeny podél těla. Spal.

Pokrčila rameny, jako kdyby chtěla říci: co teď s tebou.

Ale byla ráda, že je tady, neodejde, a doufala, že ráno bude pro ni všechno snazší.

Domek Drahoslavy Kecové, vdovy po důstojníkovi, byl umístěn velmi příhodně. Stál v zátočině na konci ulice, takže z okna bylo vidět na všechny vilky, které se tady na konci města vysunuly po stráni podél lesa. Byla to vlastně malá čtvrť, oddělená od městečka honosnými a vzrostlými zahradami.

Drahoslava Kecová využívala výjimečně vhodného umístění svého domu. Měla přehled. Věděla, kdy kdo z té či oné vilky šel. Kdo ke komu přicházel na návštěvu, znala každého, i jejich děti, a protože byla dalekozraká stářím, nepotřebovala dalekohled.

Byl všední slunečný den.

Drahoslava Kecová seděla za záclonou otevřeného okna. Pila kávu a přemýšlela o mladíkovi, který seděl na zídce plotu ve stínu smuteční vrby právě naproti Krempově vile.

Z Meziboří nebyl. Objevil se v ulici po poledni, mohl tedy přijít od pražského rychlíku. Uviděla ho, jakmile vyšel dole od zahrad, a okamžitě poznala, že nemůže být místní. Lidé na malém městě nechodívají ve všední den tak vzorně oblečeni. Měl šedé plátěné šaty, bílou košili s tvrdým límcem. Loudal se ulicí nahoru, k domku vdovy Kecové a bloumal přes ploty do zahrad. Zvlášť podrobně si prohlížel Krempovu vilu. Když došel až nahoru k jejímu domu, díval se k ní do okna, za nímž seděla, jako kdyby ji viděl skrz záclonu. Věděla, že je to nemožné, ale když se mladík usmál - a dokonce měla pocit, že se trochu uklonil jako na pozdrav - ustoupila a trochu se přikrčila.

Viděla ho před sebou jako na dlani, nebyl určitě místní.

Uličkou mezi zahradami došel k lesu a po jeho okraji se loudal zpátky a cestou obíral keře malin. Nad Krempovou vilou se opřel o strom a prohlížel si zahradu. Spodem se vrátil na ulici. Našel si místo ve stínu smuteční vrby proti vchodu do domu, který ho tak zajímal, a posadil se na zídku plotu.

Napadlo ji, jestli nepřijel na pohřeb. Ale uvědomila si, že kdyby patřil ke Krempově rodině, určitě by zazvonil, nebo zkusil, jestli branka do vily není otevřená.

Seděl pod vrbou víc než půl hodiny. Potom se podíval ještě na záclonu v jejím okně, ale byl příliš daleko, než aby poznala, jak se tváří.

Strčil ruce do kapes a loudal se zpátky do města.

Jindy by ji taková návštěva vzrušovala, měla by o čem přemýšlet, tentokrát však měla nepříjemný pocit neklidu, protože ten člověk se choval tak, jako kdyby o ní věděl.

Drahoslava Kecová musela vstát a přejít několikrát pokojem, aby se uklidnila.

Po obou stranách řeky, která tekla městem Mezibořím, vysázeli před lety javory. Chlad vody příjemně vál otevřeným oknem do ordinace.

„Paní Janoušková,“ řekl doktor Hugo Bažant, „mrkněte na chodbu, ale odvedle, nenápadně, jestli někdo čeká. Venku je krásně, zavřem krám.“

Položila brýle na stůl, promnula si oči. „Ano, pane doktore.“

Doktor Bažant se pohodlně rozvalil v křesle. Těžce zvedl staré nohy na povytaženou zásuvku a vzal z popelníku vyhaslý doutník.

Za chvíli se paní Janoušková vrátila. „Sedí tam nějaký mladík. Jinak ani noha.“

„Vyhodíme ho?“

Pokrčila rameny.

„Zeptejte se, co mu je a jestli vůbec čeká na mě. Mám hlad a dal bych si pivo. Když řekne nějakou blbost, tak ho pošlete domů hned. Jestli si zlomil palec, tak ho pošlu do špitálu na rentgen. Ani mi ho sem nepouštějte. Anebo...“ doktor Bažant měl opravdu velikou žízeň. „...řekněte mu, že tady vůbec nejsem, a pošlete ho k doktoru Fišerovi. Je mladej, ať má nějakou praxi. Já už ji nepotřebuju.“

Zapálil si doutník a se zalíbením pozoroval řeku a v neznatelném vánku tiše se chvějící listy javorů.

„Není zdejší,“ řekla sestra.

Sundával nohy ze zásuvky a nenechal ji domluvit. „To je dobře. Ať má doktor Fišer...“

„Ale chce mluvit s vámi.“

„Proč se mnou?“

„Nevím... Je to velmi slušný člověk.“

Posunul si brýle na špičku nosu a podíval se na ni. „Vida. Slušný... Co mu je?“

„To mi...“ rozpačitě se zarazila, „to mi neřek...“

„Má tady kartu?“

„Nemá.“

„No tak! Jdem domů. Nejsem přece jedinej doktor ve městě.“

„Ale říkal...“

„Ale, paní Janoušková,“ Hugo Bažant několikrát mocně zabafal, „ten byl nějak moc slušnej, když na vás udělal takovej dojem... Vy ho znáte?“

Vrátila se ke svému stolu a nasadila si brýle. „Ne,“ řekla chladně.

Doktor Bažant vstal a položil tlusté ruce před sebe na stůl. „Pardon,“ uklonil se. „Zavolejte ho.“

Vzorně oblečený mladý muž vstoupil do ordinace s roztomilým úsměvem. „Dobrý den... promiňte, že vás obtěžuji...“

„Posaďte se,“ řekl doktor Bažant, který nesnášel užvaněné pacienty. „Jaké máte potíže?“

Mladík skromně usedl. „Mám nějaké potíže,“ řekl a ukázal očima na sestru, „ale rád bych o nich mluvil jen s vámi, pane doktore...“

„Tamhle je plenta,“ ukázal doktor Bažant palcem do kouta ordinace, „na panice nevypadáte, sestra tady není první den a proč jste nešel rovnou na kožní? Víte co? Já vás tam doporučím. Sestro, pište!“

„Ale, pane doktore,“ řekl mladík, „opravdu potřebuju mluvit jen s vámi...“

„A proč?“

„Opravdu o samotě.“

„Vy jste se zbláznil, člověče! To je přece jedno, kdo vás prohlídne. No jestli chcete, napíšu vám hypermangán a za dva dny se přijdete...“

„Ale já bych chtěl mluvit o něčem jiném,“ řekl mladý muž a podal doktorovi podlouhlou legitimaci. „Podívejte se, prosím vás.“

Doktor Bažant četl a jaksi strnul. „Prosím,“ pravil chladně. „Prosím.“ Napřímil se. „Nic nevím, nic jsem neslyšel, s nikým jsem o ničem nediskutoval.“

Muž ukázal očima na paní Janouškovou.

„Paní Janoušková,“ řekl doktor Hugo Bažant, „běžte domů. Ten pán je...“ zarazil se, protože mladík položil prst na ústa. „Ten pán je zdráv.“

„Soukromá návštěva,“ doplnil mladík skromně a uctivě vstal, protože vstala i paní Janoušková. Nesedl si, dokud nezmizela na chodbě.

„Tak prosím,“ řekl doktor nervózně. Měl zlost. V roce není mnoho tak krásných letních dnů. Tenhle byl najednou dočista zkažený. „Ptejte se.“

„Chtěl bych vás poprosit,“ řekl mladík, „abyste zatím o našem rozhovoru s nikým nemluvil.“

„Samozřejmě,“ odpověděl stroze doktor. „Mám před penzí. Kdybych věděl, že se objevíte, tak už na penzi jsem.“

„Jestliže jsem dobře rozuměl určitým informacím,“ pokračoval mírně mladý muž, „jste už mnoho let jakýmsi rodinným lékařem Krempových.“

„Krempových?“ zřejmě se lekl. „Co s nimi je, prokristapána?“

„Nic. Vůbec nic. Jste, nebo nejste?“

„Jsem. Chodil jsem do oktávy, když Krempa chodil do kvinty. Trochu jsme kamarádi. Teď hrajeme šachy.“

„Slyšel jsem. Dnes má pohřeb jeho syn... Myslím, že kremace je ve tři hodiny...“

„Ano. Nechodím na pohřby. Ani v místě, natož někde bůhvíkde v krematoriu.“

„V Pardubicích.“

„Ano.“

„Jan Krempa zemřel nešťastnou náhodou?“

„Proč vás to zajímá?“

„Nezlobte se, ale to je moje věc.“

„Samozřejmě, že ano. Jistě víte, jak se mu to stalo, tak proč za mnou chodíte.“

„Byl bych rád, kdybyste mi to řekl vy, protože vás k případu zavolali.“

„Můžete si přečíst protokol.“

„A nemůžete mi to říci osobně?“

„Myslím, že je to zbytečné.“

„Obávám se, že ne docela,“ řekl mladík a mile se usmál. „Buďte tak laskav, pane doktore...“

„Poslyšte, já nejsem ženská. Takhle můžete zabrat u paní Janouškový...“

„Já vím, že u vás ne.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bláznova smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.