AUGUST STRINDBERG

Romantický sakristián na Rånö

BRNO 2014

Translation © PhDr. Otakar Franczyk, 2006

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2006, 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-265-8 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-267-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-344-0 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-345-7 (Formát MobiPocket)

Obsah

Romantický sakristián na Rånö

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Paradín a Ostudec

Úvod

Dětská sága

Ponížení a povýšení

Zůstalý

Doslov

Romantický sakristián na Rånö

První kapitola

Nad Västra Storgatan, což je Západní Velká ulice, v Trose jednoho večera v padesátých letech devatenáctého století stál srpnový měsíc, když opožděné selské vozy se s rachotem kodrcaly z vrat kramářova dvora, kde měly stanoviště. Uvnitř v krámě obsluhoval první příručí se vší hbitostí zdejší pomocnice v domácnosti, jež se snažily na poslední chvíli si vzpomenout, co budou zítra potřebovat. A tam nahoře, v půdní komůrce této jednopodlažní dřevěnice uvnitř dvora, seděl nejmladší příručí u otevřeného okna s rukou pod bradou za pozorování měsíce, svítícího na střechu přímo naproti a ukazujícího kouřové nástavce komínů v různých fantastických útvarech, měnících vzhled vždy podle toho, jak vlažný mořský vítr okolo nich kroužil. Hned nabyl veliký plechový nástavec tvar čarodějnice s černou sklápěcí čapkou, hned čněla z krytky hadí hlava větrné korouhvičky, cenila zuby a vyplazovala bodcovitý jazyk, hned se zakomíhal plechový střešní kohout s okrouhlým diskem a profiloval se jako bezpečnostní ventil na parním stroji; a pak tancovaly čarodějky s draky okolo čtyřhranného komína, z něhož se valil kouř jako z velikonoční hranice. Nadšený mladý příručí brzy odvrátil svou pokornou tvář od temných obrazů na hřebenu střechy a pozoroval plný měsíční kotouč se světlou mapou světa na světlém podkladě a cítil se klidnějším, když jej viděl coby vlídnou velikou tvář, jak se s širokým dobráckým úsměvem dívá na něho, který má to tiché městečko na šéru, jak se tu říká malým ostrůvkům podél pobřeží, opustit zrovna tak jako i ty všední poměry v bezvýznamném krámě, aby odcestoval do Stockholmu, kde se měl na Hudební akademii a v Semináři vzdělávat na varhaníka a učitele.

Poté nechal hlavu klesnout, pozvedl loket od okenního parapetu a obrátil se do komůrky, jejíž prosté zařízení sestávalo ze tří postelí, sekretáře a zrcadla na holení, na němž nyní stála lojová svíce s velikým sklopeným knotem a čadila. V jedné z postelí se válel napěchovaný cestovní vak z matné tkaniny s rozevřeným chřtánem jako veliká ropucha a dusil se tuctem vlněných punčoch a svazkem not, jež probleskovaly mezi okutými čelistmi.

Mladý muž setrval chvíli v melancholickém pozorování své vyprázdněné zásuvky sekretáře, jejíž dno pokrývalo několik čísel novin Svenska Tidningen, když tu se z dorozumívací rourky u dveří ozval hlas s otázkou:

— Jsi tam, Lundstedte?

— Ano, patrone! odvětil mladík, načež rourka reagovala:

— Už jsem volný!

Patron seděl na své otáčivé židli dole v krámské komoře a listoval v cestovní smlouvě. Příručí po vstupu pokorně vyčkával, co mu pán asi sdělí.

— Posaď se, Lundstedte! navázal patron.

Bojácný mladík se neodvážil ihned si sednout, zčásti proto, že to odporovalo zvyklostem, a zčásti i proto, že se obával možného přepočítávání některých mu neznámých účetnických nedopatření. Ale patronova klidná kulatá tvář a její dobromyslné pohledy mu v tomto okamžiku připomněly dnešní měsíc, takže se osmělil, zatímco patron se opět chopil slova:

— Lundstedt byl dobrým služebníkem a svůj deník vedl řádně. Bude-li takto pokračovat nadále, povede se mu v životě dobře, a proto mu přeji úspěch, když odchází do Stockholmu, kde pokušení je větší nežli zde na venkově. Chtěl bych mu nyní vyplatit mzdu — je toho třiatřicet říšských dolarů a šestnáct šilinků banko — k čemuž dávám z vlastní ruky deset obligačních dolarů^1 navíc, protože Lundstedt v obchodě prokázal poctivost a píli. Tak tedy všechno dobré a šťastnou cestu!

Lundstedt převzal s pohnutím ty veliké krásné zelené bankovky a stiskl patronovi ruku chtěje říct něco, co nemohl ze sebe vypáčit, zatímco obchodník ho šetrně vystrkoval ze dveří.

— V pořádku, v pořádku! Jdi už a rozluč se s paní a s kamarády; myslím, že Svärdsbron spěchá domů.

Lundstedt opustil místnost a stoupal po malém schodišti nahoru, kde zaklepal na dveře bytu. Paní jej přijala s lojovicí v ruce.

— Panenko skákavá, je to Lundstedt… Sedím a loupám cibuli na nakládání — a panebože, myslím, že mám ještě v očích slzy. Tak tedy Lundstedt teď pocestuje od nás pryč, odebere se do Stockholmu, tam bude mít spoustu věcí, o nichž se našinci ani nesnilo. Opatruj ho tam Bůh a ať se nejprve okolo sebe dobře porozhlédne, než se do něčeho pustí. Bůh provázej Lundstedta a ať se mu v novém domově líbí!

Žena si osušila oči cípem zástěry a vystrčila ruku na rozloučenou, načež Lundstedt šel pozpátku po schodech dolů, louče se a pohybuje rty, nejsa schopen vyslovit pár souvislých slov.

Dole v krámě stál Svärdsbron s již rozžvýkaným doutníkem v jednom z koutků úst a s koleny opřenými o pult, vrhaje těkavé pohledy na misku váhy, zatímco příručí vážil kávu. Jeho kymácející se hlava sledovala pohyby misek nahoru a dolů, až se mu nakonec zatočila hlava. Levou rukou tápal po opoře, které by se mohl přidržet. Zahnutým ukazováčkem sahal po dolů visícím motouzu, k němuž se chtěl sklonit, ale poněvadž cívka na stropě se odvinula, klesl Svärdsbron na kolena a jeho unavená hlava s cigárem dopadla na pult.

— K čertu, a to chce jít strejda v sobotu večer k přijímání! vyhrkl příručí, jenž viděl tu šedou postavu klesnout, avšak ihned se opět zvednout a posléze vrhat zavilé pohledy nahoru ke špule s motouzem.

— Už se používají špagáty i v kořenářství? bručel sedlák zbavuje se motouzu, který se mu omotal okolo kšiltu čepice.

— Safra, se ví, dělá se to! Strejda přece ví, že okolo pultu se motají opilci.

Sedlák mžoural očima a dlouhou chvíli přemýšlel o odpovědi, a jelikož ji nebyl schopen sestavit, rozhodl se vynutit si vysvětlení:

— To se má týkat mne?

— Tak nějak to vypadá, odpověděl pohotový příručí a přisunul sáček s kávou sedlákovi, jenž potřeboval chvíli na to, aby přešel z dřívějšího uvažování do nového, jenže nestihl to, než příručí navázal znovu:

— Dělá to čtyřiadvacet šilinků banko, přesně akorát; peníze na pult! A sem se škatulkou, strejda teď dostane trošičku hrubšího šňupce.

Bylo to moc ostré a na Svärdsbrona toho bylo příliš, takže se stále zabýval pouze sáčkem s kávou, a poté co opilec vypadl ze hry, vzal zboží do ruky a zkoumal jeho váhu.

— Čtyřiadvacet šilinků banko, cvakej, cvakej, chlápku, tady se nedává na dluh! A potom tu škatuli! Anebo chceš to mít hned v čumáku?

Teď, když došla řeč na peníze, vstrčil sedlák, poté co pozvedl pravou stranu kabátu, do kapsy kalhot pěst.

— Čtyřiadvacet starých říšských šilinků to dělá!

— Ne, banko přece. Káva podražila!

— No ale když jsem byl malý, tak nestála více než plechový groš.

— Jo, to bejvávalo, ale už není, pokud ovšem mohu věřit, co ta tvoje stará povídá!

— Moje stará! K čertu, co vlastně ona povídá?

— Ona povídá, že máš kávu zaplatit hned, jinak peníze prochlastáš!

— Copak já chla… chlastám?

— Vůbec ne! Nikdy jsem tě nasávat neviděl. Ale teď pospíchej a ukaž, až přijde Lundstedt, že jsi střízlivý, jinak od něho určitě nedostaneš ani hlteček. Blacken se tě už nemůže dočkat.

— Lundstedt! Co mám s Lundstedtem do činění? Prrr, prrr, stůj, ty ssspratku!

— Copak nevíš, že Lundstedt dneska pojede s tebou do Svärdsbro, aby večer odcestoval do Stockholmu?

— Do Stockholmu, prrr, prrr… A co je ti po tom, ty ohavo!

Blacken škrabe netrpělivostí kopytem po dláždění a starostova služka přechází klopýtavě opratě, které sedlák přivázal ke dveřním hákům.

— No dobrý večer, Linuško! Jakpak se daří o tomto čtvrteční večeru za měsíčního svitu?

— Vůbec se nedaří — dej pryč ruku — nebo no… A co vy, Kindgrene, jakpak se vám vede?

— Jakž takž pomaloučku! Ale co může být libo v tak pozdní denní době?

— Libo může být špetka kardamomu!

— Takže, zítra mají přijít hosté… Teď vysyp prachy, Svärdsbrone, a nepostávej tu a nedávej na odiv své ušlechtilé city, když koukáš po dívce.

Svärdsbron má obě ruce v kapsách kalhot, cigáro pozvednuté nahoru jako stožár kosatky a stojí pohoupávaje se na pokrčených kolenou a objímaje prostě oděnou dívku svýma velikýma upatlanýma očima, přičemž občas vysílá pohledy ke stropu, jako by tam počítal chlebové placky navlečené na štangli.

— Hej ty! — Hej ty! Hm! Prr! Prr! Stůj, ty jeden, necukej sebou! Uf! Uf!

Ve stejném okamžiku vstupuje Lundstedt:

— Strejda ještě není připravený k odjezdu! Než se budeme moct vydat na cestu, bude deset hodin!

— Deset hodin?

— Ano, neboť musím být u lodi v Södertälje v devět hodin ráno!

— Södertälje; to mě podrž!

Lina se hezky začervenala a Lundstedt si jí povšiml:

— Dobrý večer, Lino! Přicházíš právě tak, abych ti řekl sbohem.

— Ty odjíždíš? To snad ne!

Zatímco Lina a Lundstedt vycházejí dveřmi krámu, aby se podívali na svit luny, vyndává Svärdsbron peněženku a jímá se vyškrabávat z ní mince a pokládat je na pult.

— To máme — takže dvanáct šilinků…

— Nestrkej mi ty děravé bankovky; ty si můžeš schovat pro kostel… čtrnáct a šestnáct; dvacet… dvaatřicet. Přidej ještě čtyři šilinky.

— Je... ještě čtyři ši... šilinky. Ne! Je to moc drahé! — Pověz, malá, no pověz přece, pověz!

Do krámu přichází patron a Svärdsbron se vzpřimuje v kolenou a přikládá chybějící sumu, jako by uviděl svého nadřízeného.

— Tak co, Svärdsbrone, jsi připraven k odjezdu? ptá se kramář.

— Jistě, patrone, z fleku!

A s vypětím všech sil mobilizuje ruce i nohy a odchází k vozu, bere do rukou opratě a bič, vyšoupává se na kolo, aby prohlédl náklad a ujistil se, že Lundstedt je tam.

— Nestůj na kolese, ty omezenče, volá Kindgren z dveří krámu, — jestli herka škubne, tak se sesypeš.

— Se… sesypu?

Blacken skutečně škube kupředu v návalu touhy po domově a Svärdsbron, nemaje volné ruce, dopadá rozkročmo na obruč kola vozu.

— Ou-ha! Ou-ha! křičí v krajní nouzi.

Lundstedt, který stojí s Linou pod pouliční lucernou, přispěchává a zastavuje koně, který má stále ještě okolo krku uvázaný pytlík s obrokem, pročež se mu nechce dát se do klusu. Svärdsbronský sedlák však raději přední kolo svým levým ramenem zabrzdil.

— Je ještě vůbec možné dostat se dneska do města? ozval se Lundstedt s mírnou netrpělivostí. Nastup, strejdo, ať můžeme odsud!

— No a pozveš mě na skleničku?

Lundstedt slibuje, že ho pozve do nejbližšího hostince, jenže Svärdsbron se nechce jen tak vzdát kreditu a vystřízlivěn po svém pohmoždění si začíná vzpomínat na slíbený šňupec, pročež vniká do krámu s bičem a opratěmi a ve stejném okamžiku, kdy se patron vzdálil, se v něm probouzí nová naděje, že bude moct kávu usmlouvat. Tato okolnost vede šňůru jeho uvažování zpět k nadávce vyslovené v souvislosti s motouzem, kterou si už nemůže přesně vybavit. V témž okamžiku Blacken opět trhne vpřed směrem k domovu, na což sedlák odpovídá zatáhnutím za opratě, které má u sebe, s tím výsledkem, že kůň stáhne vůz směrem ke skleněným dveřím, jež zazvoní. To všechno se děje za výkřiku kočího stůj! Výsledek je však pouze ten, že krámský sluha vybíhá ven a uštědřuje Svärdsbronovi facku, takže cigáro mu zapadává do úst a zalykající se kuřák dopadá na cestu ve stejné pozici jako skokan do vody z věže. Tímto je diskuse považována za ukončenou, a poté co je nakloněný vůz uveden do správné pozice, usazuje se strejda na náklad, opratě předává Lundstedtovi, který tiskne přítomným ruku, a za přání štěstí všech se Blacken dává na pochod.

* * *

Lundstedt předal majitele povozu ve Svärdsbro, poté co tlukotem na vrata vyburcoval ustaranou manželku, a aniž vyčkal příležitosti se s ní blíže seznámit, odebral se svižnými kroky do hostince, aby si tam objednal dopravu do Södertälje. Naštěstí se tam zrovna nacházeli koně, proto se brzy usadil v malé káře a vykodrcal se v ní severním směrem za svým kýženým cílem. Měsíc poněkud klesl a jízda vedla černým jehličnatým lesem, těžce šumícím v nočním větru pod třpytivými hvězdami s Velkým vozem nejvýše. Cesta byla přímá jako kuželková dráha, světlo dlouhé jako prostěradlo při bělení, když měsíc dopadal na suchý prach. Tu a tam se v dálce zvedl bílý mrak zvířený protijedoucím spřežením, a když se vynořila hlava koně a stříbrný mrak se blížil, kmitlo se hned nato několik temných zahalených postav, jež při míjení přály dobrý večer způsobem, jako by házely chlapci hlídajícímu bránu minci. Podél cesty stály telegrafní sloupy se zpívajícím lanovím, nekonečné eskadry jednostěžníků se stěžni bez horních nástavných žerdí a ráhen, zakončenými takzvanými oslími hlavami, jak se to dělá kvůli zazimování.

Následovala brána a spící chalupa s jabloněmi, jejichž plody se třpytily zlatem jako pomeranče. Brána zaskřípala, vozík se opět šinul kupředu a mladého cestujícího doprovázelo ve spánku jednotvárné drkotání.

Ten zrovna snil, že sedí na hvězdném Velkém voze a jede vzhůru k vrcholu nebeské báně, kde slyší hrát housle, jež mají struny tak dlouhé jako silnice, ladicí kolíky vysoké jako stožáry a kobylky z porcelánu. Severák byl smyčec nakalafunovaný ledovým jehličím. A housle vydávaly melodii v nových tóninách, se tříčtvrťovými tóny místo s půltóny. A byl tam též jak eis, tak i his, u nichž se povždy divil, kam se poděly, když Bůh nechal člověka vytvořit klavír. Cesta však byla příkrá a cítil bolest v zádech, když ho to táhlo dozadu; navíc mu do krčního důlku foukal chlad. Zaslechl psí štěkot a soví houkání, a když se probudil, nevnímal už ten tupý zvuk varhan z jehličnatého lesa, nýbrž to chvění, jako když housle hrají čtyřiašedesátiny ve vysoké poloze. Kára se zastavila v jednom březovém luhu zakončeném porostlou hrubou písčinou, která se nyní svažovala a přecházela do veliké rovinaté končiny s ornými poli. A nyní kára sjížděla razantně z kopce dolů, dolů na rovinu, kde mandele žita stály sešikovány v zástupech a kolonách, infanteristé proti batalionům kavalérie, jež od sebe oddělovaly zákopy. Nekonečně a jako bitevní pole rozprostírala se tu obilní oblast, odsud přehlédnutelná jako na dlani, proříznutá řekou, jejíž oba břehy se zdály být hlídány harcovníky žitných snopů, jako by tvořila zónu dobytou detašovaným oddílem. Tady ležely celé útvary zasažených kulkami; půdu pokrývali mrtví a ranění, kteří tu budou nakládáni na nosítka z tyčí na sušení obilí. Ti vypadali jako kořistníci z třicetileté války s dlouhými chocholy vlajícími ve větru. A stále defilovaly nové oddíly, přicházely posily a dole v nížinách ležela mlha jako dým z děl po denní bitvě.

Pan Lundstedt, jehož snění a hravé rozpoložení mysli je shora naznačeno, se bavil, aby mu ubíhal čas, tím, že si hrál na Napoleona, který na saních prchá z hořící Moskvy, již představoval klesající měsíc za zvonicí v dálce. Tu a tam zdravil kývnutím hlavy a chmurným pohledem své udatné oddíly, které se zdály být na pochodu v zástupech po obou stranách silnice, přičemž mu nikdo nestačil odpovědět dříve, dokud kára neprojela.

Veliká armáda defilovala v nekonečných zástupech a pan Lundstedt věřil, že by mohl v této roční době jet třeba až do Norrlandu, aniž by uzřel její konec. Na východě už začalo svítat a znaven hraním si na vojáky s mandeli žita vnořil se pan Lundstedt do ranní dřímoty, z níž se záhy probral s třesavkou a se sluncem svítícím mu přímo do očí, přičemž mu nad hlavou pěl skřivan. Nyní bylo pole pokryto koňmi a vozy, jež sem vesničané vyvedli a vyvezli, aby posbírali padlé a raněné, kteří byli odváženi do blízkých i vzdálených velikých červeně natřených polních lazaretů.

Ale dole, u nyní viditelného mořského zálivu, který se zdál, jako by postrádal břehy a jako by splavoval olše a vrby, stál bílý zámek s bíle a červeně proužkovanými markýzami nad okny. Tam bydlel hrabě anebo komoří či excelence, představoval si pan Lundstedt, a tam uvnitř se určitě nacházely obrazy malované olejovými barvami a mramorové sochy, portréty Lennarta Torstenssona^2 a druhé manželky Karla Devátého. Za okny balkonu dozajista stálo křídlo, na němž hrával van Boom,3 a také harfa, kterou hraběnka zdědila po své babičce, jež byla dvorní dámou u Gustava Třetího; v křídle budovy zřejmě spaly slečny jako boží andělé pod sešívanou přikrývkou z růžového sametu a brzy by měly pít v posteli kávu a pojídat šafránový chléb. Ach Bože, jak dobrý jsi byl, když jsi některým lidem dopřál, aby byli šťastní! Po chvíli se před kouzelný zámek postavil hájek bříz. Po dlouhou, předlouhou dobu bylo vidět pouze listí a kůru bříz, až rozlehlá modrá vodní hladina probleskla a kočí ukázal násadou biče na kostelní věž a řekl, že jsou v Södertälje.

* * *

Po několika hodinách stál pan Lundstedt na přední palubě růžového parníku Hermoder, poté co minuli Kungshatt a Stora Essingen, a pod kopcem Marienberg se ponejprv objevil Stockholm. Ráno bylo tíživě parné, slunce svítilo na západní mrak, načež oblaka, jedno po druhém, stoupala po nebi vzhůru, zastavila se a zhoufovala jako dělová hnízda na dobytých výšinách. A když už byla celá baterie pohromadě, došlo k palbě. Prolétla klikatě jiskra nad kostelní věží a nad hřebeny střech, a než by napočítal do pěti, ozvalo se zadunění, vzduch zavzlykal, vlny zasyčely a parník se zatřásl. Nové mračné útvary se vzedmuly, tlačily se kupředu, a hladké rozverné dělové salvy duněly jedna za druhou. Nato praskaly černé mráčky, a když parník plul po větru ke Skinnarviksbergenu, stálo veliké město místy ozářeno slunečními paprsky a místy zastíněno bouřkovými mraky. V jednom ze světelných kruhů se nacházelo riddarholmské přístaviště se svými parníky všech duhových barev, zelené v odstínu moře s rumělkovými ponornými pásmy, s třpytící se vyleštěnou mosazí, s bílým železem, s černými komíny a s červenohnědými parními píšťalami, starý Gripen a Kommandant, dlouhý úzký Aros s přídí a kormidlem na obou koncích, Princ Gustaf a Upland, a nejdále u Plavecké školy malý Tessin. A nad stěžni, komíny a vlajkovými stožáry se zvedaly zelené kupole dvou stoletých lip, pod něž se uchýlili do stínu členové nosičského cechu. A za tím se zračila opotřebovaná fasáda budovy gymnázia a nejvýš nade vším všechny železné věže riddarhomského kostela. Když Hermoder vypálil pod jižním útesem signály ze svých kanonků a plul k přístavišti nechat se uvázat, cítil se pan Lundstedt sklíčeně, a když odevzdával u východu jízdenku a vycházel se svým baťohem na souš, bylo mu k zalknutí, tak jako začátečníkovi v plaveckém kurzu, když ponejprv ucítí vůni vody. Domy byly tak veliké a lidí bylo tak mnoho. Dlouhé káry se kodrcaly po kostrbatém dláždění, až z toho přecházela hlava kolem; psi štěkali, slepice, právě vypuštěné z klecí, kvokaly, prasata v mřížovitých vozech chrochtala a nahoru na kopec spěchaly za dohledu policistů všechny povozy se zemědělskými produkty a navíc za popohánění, neboť se schylovalo k uzavření přístavu.

Pan Lundstedt následoval proud lidí, nevěda, kam spěje, a doraziv na náměstí, spatřil ohromnou tribunu černě oděnou a se stříbrnými korunami. Portál riddarholmského kostela hlídaly dva útvary trabantů s vysokými čepicemi z medvědí kůže. Lidská masa houstla a na mostě vznikla tlačenice, neboť oddíl gardy v přílbách s bodci a s bílými křížovými bandalíry táhl kupředu s tlumenými bubny a smutečními flóry. Koně se vzpínali, psi byli ušlapáváni, trhovkyně křičely, a tu začaly znít zvony v jedné věži, ve dvou, a nakonec zněly všude, kde to jen bylo možné, neboť dnes měl pohřeb král.4

Na náměstí Riddarhustorget zjistil pan Lundstedt, kudy se má dát na cestu veslicemi do Kláry, kde měl vyhledat své ubytování u jednoho kamaráda z Trosy. Po dlouhém čekání se konečně ocitl u Červených krámků. Měl se dostat na Norra Kyrkogatan, což je Severní kostelní ulice. Podle postavení kostela určil, kde je východní strana, neboť tam stál oltář. Řídil se znakem na stavbě, prošel hřbitovem, obešel věž a spatřil ta vrata, která musela vést na sever. A tam se nacházela ulice svažující se z kopce dolů, v dálce uzavřená množstvím zelených stromů, jež čněly nad laťkovým plotem.

S lehčím srdcem šel dále, aby vyhledal číslo třiačtyřicet. Muselo to být po levé ruce, neboť to bylo liché číslo. Když dospěl k místu, musel projít dunivými vraty, aby se dostal do dvora. Tam hledal nějaký provázek od zvonku či něco jiného, čím by mohl učinit zadost své netrpělivosti dostat se pod střechu. Avšak viděl pouze několikery malé dveře za schůdkem. Klepal na ně, na jedny, na druhé, aniž se mu dostalo odpovědi. Vstoupil do jedné předsíně, klepal na troje dveře, z nichž jedny byly provrtány jako káď na ryby či síto. Ty musely vést do spižírny. Vyšel po schodech nahoru a bouchal tak, až ozvěna zněla celým schodištěm, leč nikdo neotevíral. Vystoupil ještě půl dalšího schodiště a narazil na dveře půdy. Zřejmě byli všichni obyvatelé mimo domov, na pohřebních obřadech.

Poněkud sklíčen, avšak ne příliš, sešel pan Lundstedt opět dolů do dvora a rozhlížel se, kam by si mohl sednout. Ale uprostřed dvora byla zahrada se zeleným plotem, stíněná požární zdí s kotevními železy kovanými do tvaru písmen „X“ a „I“, a uvnitř sadu se nacházel letohrádek se střechou jako přílba s bodcem. Na stráži se tam tyčily dvě hrušně muškatelky, mezi jejichž řídnoucími listy se ještě zračilo několik zbylých visících plodů v barvách zapadajícího slunce. Na nudlovitých ploškách rostly jiřiny a na záhoncích pórek a celer. Bohužel branky byly uzamčeny visacími zámky, takže pan Lundstedt musel zůstat mimo parčík na hrbolatém neopracovaném kamení, které mu nemohlo nabídnout pohodlí. Aby zabil čas, chodil kolem dokola a slídil skrz okna dolního podlaží, což ovšem šlo stěží, neboť závistivé žaluzie zakrývaly výhled. Konečně došel k jednomu okennímu celku, jehož jedna část byla pootevřena a zabezpečena hákem, takže se mohl bez potíží podívat do místnosti. Tam vládl útulný nepořádeček. Na jednom koberci, který měl víc děr než tkaniny, bylo vidět vybledlou gondolu s pánem a dámou z rytířských dob a dále pod postelí palác. Mohlo jít o Benátky, poněvadž pod palácem se táhly kanály a stavení bylo zelené a červené, jenže pár holínek a nočník bránily jakémukoli pohledu na most, jenž mohl být Mostem vzdechů. Kulatý stůl stál rozkročmo na třech nohách nad gondoliérami, jako by tančil tříkrokový valčík podle loutny rytíře. Na stole ležely šle, noční čepička, kytara a tam vedle stála prázdná láhev od punče a u ní šest sklenic. Přes houpací židli ležel pár šedých kalhot a na okenním širokém prkně se nacházel kalamář s husím brkem a kniha s bílým papírem okolo desek, na němž stálo jméno. Pan Lundstedt, jehož zvědavost se probudila, tam vstrčil dva prsty a posunul knihu tak, že mohl přečíst jméno. A jeho radost byla nepopsatelná, když tam četl jméno svého starého spolužáka „Frans Oscar Lindbom“, psané velikými tištěnými anglosaskými písmeny, jakými se tiskl titul novin Dagbladet.

Bez zaváhání pozvedl hák a vloudil se se spacím vakem do světnice, zul si holínky, uvelebil se pohodlně na roztahovací pohovce, na níž brzy upadl do hlubokého posilujícího spánku po probdělé a prodrkotané noci.

1Deset obligačních dolarů — obligační dolar měl pouze dvoutřetinovou hodnotu.

2Lennart Torstensson — vojevůdce švédského krále Gustava II. Adolfa během třicetileté války.

3Jan van Boom — slavný holandský pianista a učitel hry na piano, který působil ve Švédsku v letech 1826–1872.

4Dnes měl pohřeb král — jedná se o krále Oskara I., zemřelého v roce 1859.

Druhá kapitola

Příštího rána se pan Lundstedt odebral o půl osmé dolů do Kirsteinské zahrady, kde byla umístěna Hudební akademie, a vyčkával s bušícím srdcem, až zvon odbije osmou a její dveře se otevřou. Dosud ho bolela hlava po nočním rozhovoru s kamarádem, který se vrátil domů v deset hodin večer a nedopřál cestou utrmácenému krajanovi pokoje, dokud se tento nevypovídal ze všeho, co se událo v Trosse během těch tří let, co byli rozloučeni; povídal o smrti své matky, o drobných patáliích svého otce, rybáře, o svých vlastních učednických letech v krámě a konečně o svém nezdolatelném sklonu k hudbě, který nyní má v Hudební akademii vyústit do zkoušky přinášející ovoce.

Mezi tyčemi plotu nyní viděl, že začínají přicházet lidé; starší pánové s vlasy po ramena, pravděpodobně profesoři, mladí muži s opálenou pletí, ti se zdáli být z venkova, mladé dívky a postarší mamzelky s kadeřemi vzadu a s portfejemi vpředu. Když spatřil tu masu lidí, s nimiž měl soutěžit, dostal strach, naklonil se k plotu a zkoušel na něm prsty ten kus, který cvičil u varhaníka v Trosse o nedělích odpoledne na varhanách městského kostela, poté co si jej nejprve během týdne přehrával na kramářově klavíru. Jeho učitel, jenž sám prošel akademií a znal profesorův vkus, mu poradil, coby chytrý muž učedníkovi, aby potlačil své romantické sklony ke krásné hudbě, a přísahal na své spasení, že Lundstedt projde se slávou, pakliže přijde na zkoušku s Bachovou fugou. Ačkoli měl učedník v úmyslu vzepřít se vypočítavosti, přece se jen podvolil a řídil se mistrovou radou.

Když zvon na věži udeřil osmou a siréna blízké plynárny oznamovala snídani, továrna na svíčky vypouštěla páru a pradleny táhly nahoru od jezera Kláry své prádlo, uznal pan Lundstedt, že nastal ten pravý okamžik, a vrávoravými kroky směřoval přes nádvoří do velikých vrat, kterýmiž tak mnozí povoláni vstoupili už před ním, ale asi jen málo vyvolených se jimi bude vracet. Na velikém schodišti už slyšel dvě piana a nejméně troje housle, a když vstoupil do prostorného sálu, kde stály varhany vedle křídla, bylo už zkoušení v plném proudu.

Profesor, který seděl vedle instrumentu, měl pohyblivou tvář, jako by ji ovládal tkalcovský člunek, a ve stejné minutě, kdy vyjadřovala spokojenost, zasmušila se a stáhla v zuřivé křeči, aniž se někdo mohl vlastně dopídit příčiny. Právě když pan Lundstedt vklouzl za poslední řadu, seděl jeden mladý muž u křídla, na němž ti, kdo dosud na varhany nehráli, mohli zkoušet, a s těkavými pohledy na lišty okolo stropu vyluzoval z instrumentu Modlitbu panny.5 Jeho dlouhé bílé prsty hladily klávesy po hřbetě, jako by šimraly koťata, a čas od času odhodil hlavou dozadu své dlouhatánské vlasy. S nohou na pedálu, tak aby všechny tóny zněly sborově, chystal se právě střihnout rukama a „hrát křižmo“, když profesor se už déle nemohl udržet, vyskočil a sklapl víko, až to v sále třesklo. Zároveň chtěl něco říct, jenže pouze se pohybovaly rty za potřásání hlavy. Nato se opět posadil a naslouchal Jungmannově Mořské panně, Abtovým Večerním zvonům, sonátám od Clementiho a Kalkbrennera,6 přičemž jeho tvář vyzařovala nevyslovitelná muka. Když přišel na řadu Lundstedt, bylo už deset pryč. Ale když se posadil k varhanám, profesor se rozzářil a toho dlouhána poslal i s jeho Modlitbou panny šlapat měch. Lundstedt si postavil sešit s notami do držáku, vyloudil několik tónů, povytáhl si černé kalhoty, aby se dostal k pedálům, a dal se do hraní.

Když už přehrál několik řádků z tématu a na řadu přišlo první opakování v dolní kvartě, ucítil ruku hladící jeho levou líci a supivý dech u ucha; jenže z obavy, že vyjde z rytmu, se neodvážil otočit hlavu, nýbrž pokračoval neohroženě kontrapunktem a reprízou; a zase přišel na řadu dux neboli vůdčí téma, občas šel kupředu, občas dozadu, hned po rukou a hned po nohou jako akrobat, hned metal kozelce, hned šel pozpátku jako rak, následoval rozštěp, dělal kočičí hřbet, upadl při saltu a zůstal mimo, zanechav za sebou na bojišti mráček zbytků tónů a kousků akordů. A znovu to vyšlehlo kupředu, doprovázeno Comesem,7 a tak se zápasilo, nastavovalo se nohy, couvalo, povolovalo a škubalo, zastavilo se a reptalo, běhalo za sebou, přeskakovalo se roznožmo, až konečně se skončilo v dlouhém objetí představovaném všeho usmiřujícím varhanním bodem.

— Wundervoll! Prachtvoll!8 zvolal profesor, jenž se na něho usmíval jako na dítě. Jakpak že se ten mladý muž jmenuje?

— Alrik Lundstedt, odvětil ten skromný mladík a zarděl se kvůli své taškařině, neboť se cítil být vůči učiteli falešníkem, když proti svému přesvědčení vsadil na profesorův známý vkus, podle svého vlastního gusta odporné fugy.

Když jméno bylo zapsáno, uchopil profesor Lundstedtovu ruku, uvítal ho a odkázal do místnosti sekretáře, aby si tam vyzvedl schéma lekcí a zapsal se do seznamu.

Jakmile to bylo odbyto, vrátil se Lundstedt dobře naladěn ke svému ochránci, jenž jej objal, odhrnul mu vlasy z čela, aby viděl, jak je vysoké, položil mu ruce na desku stolu, aby zkoumal, zda dosáhnou na oktávy. Konečně se profesor zahleděl na jeho holínky, aby se utvrdil ve víře, že nožky jsou hezké a že dosáhnou na pedály, přičemž se ujistil, že Lundstedt má veliké hezké nohy, které slibují být vhodné pro budoucí fugy.

Lundstedt musel nyní slíbit, že přijde příští neděli na varhanní kůr do Jakubského kostela, kde profesor působil coby varhaník. Když se ukláněl na rozloučenou, uchopil ho profesor za paži a přitáhl k jednomu oknu, kde stál přednosta akademie. Tomu zašeptal slyšitelným hlasem: Obrovský génius!

Když Lundstedt konečně vyšel na ulici, zdálo se mu, že na nebi svítí sedm sluncí a že život není vůbec tak chmurný, jak zlí lidé tvrdívají. Chtěl zpívat na náměstí Rödbotorget a tančit přes most Norrbro, kde zrovna probíhala přehlídka stráže, avšak uklidnil se a dal se cestou dolů po svahu ke Storkyrkebrinkenu, kde vstoupil do butiku s čepicemi, aby si koupil modrou čapku s lyrou na sametovém okraji. Když mu ji prodavačka nasazovala na hlavu, cítil se, jako by prožíval korunovaci ušlechtilého umělce krásou. A když se ocitl na ulici, měl dojem, že mu z čela, kde byla zlatá lyra, vyzařuje oheň a světlo. Lidé se hřáli pohledem na něho, obrovského génia, který by je měl učinit lepšími a šťastnějšími zázračným balzámem hudebního umění. Pln blažených pocitů, jež se mezi sebou prodíraly na povrch, chodil pan Lundstedt ulicemi sem a tam, a všechno, co viděl a slyšel, slaďoval do tónů se svou pějící duší. Radniční strážný vyšel s puškou o dvanácté hodině, aby ho pozdravil vířením bubnu a dal mu k poctě zbraň. Zvony zněly k jeho triumfálnímu tažení, děla na Skeppsholmenu duněla na jeho počest a lidé ho zdravili za smeknutí klobouků. A když takhle chodil a chodil, ocitl se v jedné úzké temné uličce, kde domy vypadaly, jako by pocházely z dob Gustava Vasy; portály střežily kamenné figuríny umístěné nad nimi a malá skla, měňavá jako perlorodky, obepínalo olovo. V oknech ležely hezké panny, dcery měšťanů a ženy radních v červených hedvábných šatech s obnaženými krky podle zvyku doby; ty kývaly vlídně vítězi, mávaly kapesníky a zvaly jej dovnitř. Pan Lundstedt si šel hrdě jako říšský maršál svou cestou vpřed; smekal čepici a přijímal náklonnost dam, která se už zdálky projevovala, podle zvyku doby, vyvoláním ceny. Z oken znělo čtyřiadvacet šilinků, šestatřicet šilinků a tu a tam lákala dovnitř kávová konev z čerstvě vymyté mědi. Byla to začarovaná ulice. Nikdy předtím nebyl Lundstedt pozorován tolika hezkými ženami jako o tomto dni. Představoval si, že se nachází v Benátkách tam doma na koberci s rytířem a dámou. Zastavil se na jednom rohu ulice, aby si přečetl na štítu její název. A právě když četl Tyska Prästgatan, což je Německá kněžská ulice, vynořilo se z okna umývadlo a vychrstlo spršku kapek před jeho nohy. Aniž vyčkal nějakého vysvětlení mrzutého omylu, odebral se pan Lundstedt znovu dolů po svahu, vsedl do gondoly, která plula k Červeným krámkům, odkud se vydal ke kořenářství v uličce Klara Bergsgränden, kde se s ním kamarád jistě podělí o radost jeho srdce. Jenže krám se hemžil lidmi, patron se nacházel uvnitř a o srdečních výlevech radosti nemohlo být ani řeči. Proto se pan Lundstedt odebral do restaurace Slunce na oběd. Usadil se u pultu, za nímž vládla výčepní, a objednal si vepřovou pečeni s hnědými fazolemi. Jenže musel hovořit o svém štěstí, musel dát průchod svým pocitům a do teplého klínu některé ženy vložit ponejprv svůj žár. Zatímco se hrabal ve sklenici s hořčicí, přemýšlel, co by měl říct.

Zarazil se ale v rozpacích, zda má začít mluvit o počasí, zeptat se, zdali panna byla na pohřbu krále, zjistit, zda panna má ráda hudbu, zda život ve Stockholmu přijde draho, anebo něčím takovým nevinným, až nakonec, právě když zamýšlel rozhodnout se pro pohřeb krále, cukl sebou a ke svému nemalému údivu a s tónem, jako by si chtěl vypůjčit peníze, se zeptal, kolik je hodin.

Panna, jež byla toho druhu, kterému se říká lehká holka, odpověděla s pohledem obráceným k jednomu vděčnému posluchači u okna, že její hodinky jsou v zastavárně. Pan Lundstedt, který nechtěl dát najevo svou neznalost a který se domníval, že odpověď se na otázku úplně hodí, poděkoval za zprávu lehkým „trossovským“ úklonkem, což mělo za následek, že posluchač u okna, jenž jedl studené žebírko s brusinkami, dostal nápad pobídnout pannu, aby se pana Lundstedta zeptala, co stojí brambory.

— Osm šilinků za měřici se platilo v Trosse, když jsem odjížděl, odpověděl pan Lundstedt s povděkem, že se rozvíjí rozhovor, ačkoli se musel namáhat, seč mu síly stačily, aby převedl hovor od ceny brambor na Hudební akademii a obrovského génia.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Romantický sakristián na Rånö.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.