Original title: David Menasche: PRIORITY LIST

Copyright © 2013 by David Menasche

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2014

Translation © Daniela Klečková, 2014

Cover design © Kryštof Doležal, 2014

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Alena Peisertová

První vydání

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána

do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem,

ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou

nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-833-1

Jacquesovi Menaschovi,

který mě učil, že člověk nemusí být statečný,

ale pak mi ukázal, jak na to.

Prolog

Dovolte mi laskavě, abych si vypůjčil slova slavného Lou Gehriga ze závěrečné řeči na Yankee Stadium krátce poté, co mu v šestatřiceti oznámili, že se bude muset rozloučit se životem. Dnes si připadám jako nejšťastnější člověk na světě.

Také si tak připadám a opravdu jím jsem.

Byl jsem přibližně stejně starý jako Lou, když mi na vrcholu učitelské kariéry v roce dva tisíce šest zjistili nádor na mozku a dali mi několik měsíců života. Teď po sedmi letech sedím doma v New Orleans zmrzačený a skoro slepý, ale šťastný, že se pořád ještě můžu kochat pohledem na krásu růžových magnolií před oknem, vidím na ty, co mám rád, směju se s kamarády a smím se s vámi podělit o svůj příběh.

Jsem realista. Není důvodu, proč bych měl být ještě naživu. Nemoc mi nikdy nedá zapomenout, že v tomto souboji vůlí nakonec zvítězí ona, ne já. Vím, že rakovina si nakonec prosadí svou, a nebude to trvat dlouho.

Ale přestože vidím pořád hůř a svět kolem mě pohasíná, přestože mi paže tak slábnou, že už v nich neudržím ani vidličku, kterou bych se sám nakrmil, a přestože se nohy pode mnou podlamují, rozhodl jsem se, že čas, který mi zbývá, strávím jediným způsobem, jaký znám. Radostí.

Už nemůžu učit ve škole jako kdysi. Ale doufám, že když se s vámi podělím o svoje zážitky a zkušenosti, i po svém odchodu ze světa připomenu ostatním, jak je život vzácný. Nikdy jsem si ho nevážil víc než teď, když už mi zbývá tak málo času.

A opět si vypůjčím slova baseballové hvězdy, které se pro její vnitřní sílu přezdívalo Iron Horse čili Železný oř, z jeho řeči na rozloučenou:

Takže závěrem bych rád řekl, že život mě sice nehezky zaskočil, ale je spousta věcí, pro které stojí za to žít.

Budu pro ně žít, dokud nepřestanu dýchat.

1

Zvonilo mi v levém uchu. Nepřikládal jsem tomu zvláštní význam, jen mě to dost znervózňovalo, asi jako bzučení otravného komára, které vám projíždí hlavou jako řetízkáč na pouti. Jenže tohle bzučení mi vycházelo přímo z hlavy. Snažil jsem se je ignorovat, až se zvuk po pár měsících změnil na třes, který se mi šířil z obličeje dolů přes levý bok až k prstům u nohy. Nejvyšší čas zajít k doktorovi, Menasche, řekl jsem si. Objednala mě k němu Paula. Dohlížela na to, aby v našem manželství všechno klapalo. Bez Pauly by nám odpojili elektřinu dřív, než bych si uvědomil, že jsme za ni nezaplatili.

Šel jsem k obvodnímu lékaři, který mě poslal za specialistou na ORL a ten rozhodl, že musím zajít za neurologem. Neurolog se jmenoval Paul Damski. Byl mladý, nebyl o moc starší než já – v té době mi bylo čtyřiatřicet – vyzařoval z něj klid a měl přímočaré vystupování. Můj člověk. Doufal jsem, že moje potíže vysvětlí skřípnutým nervem nebo nervovým tikem, ale místo toho mě objednal na celou řadu vyšetření. EEG. EKG. Počítačová tomografie. Magnetická rezonance. Když přišly výsledky prvních tří vyšetření, cítil jsem obrovskou úlevu. Doktor Damski mě ujistil, že podle posledního – magnetické rezonance – se určitě pozná, o co jde. Jen si musím ještě pár dní počkat na výsledek. Nikdo nemá rád čekání a ani já nejsem výjimkou. Tak jsem se soustředil na jediné, co mě jednoznačně dokázalo zaměstnat. Vrhl jsem se do práce.

O střední škole Coral Reef Senior High se právem mluví jako o miamském „mega magnetu“. Studenti z celé země se snaží dostat na jednu z jejích pěti přípravných akademií: Mezinárodní bakalaureát, Zemědělství a technologii, Obchod a finance, Právo a veřejnou správu, Zdravotní vědy a Vizuální a dramatické umění. Výběr z uchazečů s rovným počtem bodů se provádí losováním kromě Akademie vizuálního a dramatického umění, kde se studenti musí zúčastnit konkurzu a obstát v líté konkurenci. Bývá tu tolik zapálených umělců, že atmosféra ve škole často silně připomíná scény z filmu Cesta za slávou. Na chodbách vidíte neustále holky a kluky, jak si nacvičují písničky a taneční kroky. Pohled na něco takového vás prostě musí pozitivně naladit. Než jsem onemocněl, nevynechal jsem ve škole jediný den.

Byl jsem jedním z prvních zaměstnanců, když se škola otevírala v roce devatenáct set devadesát sedm. Bylo to moje první učitelské místo a po pravdě řečeno jsem v pětadvaceti nebyl o moc starší než moji studenti. Většinu svého patnáctiletého působení na škole jsem učil v jedenáctém ročníku třídu s rozšířenou výukou angličtiny a třídu s pokročilou úrovní angličtiny. Bylo fascinující sledovat, jak se patnáctiletí a šestnáctiletí potýkají s prvními důležitými životními rozhodnutími – jaké si zvolit povolání, jakého vybrat partnera, pro kterou vysokou školu se rozhodnout a co studovat – ale zároveň si dělají řidičáky, začínají pracovat a experimentují s drogami, alkoholem, sexem, vlastní identitou a svobodou. Je to pro každého z nich doslova přelomový rok. Je skoro zázrak, že většina z nich ještě nemá školy plné zuby, přestože se stavějí na vlastní nohy a často dychtí po větší svobodě. Považoval jsem si za čest, že smím být součástí jejich proměny.

Dveře mojí třídy byly stále otevřené, což byl jeden ze signálů, kterými jsem studentům sděloval, že rozhodně nechci být jen dalším z řady učitelů. V polední pauze se jich u mě zdržovalo většinou pět až deset. Často se učili texty, zpívali nebo tancovali, po případě hráli na housle nebo na kytaru. Bylo to radostné prostředí kromě chvil, kdy někdo přišel s brekem kvůli příteli anebo špatné známce, ale to bývalo spíš před vyučováním anebo po jeho skončení.

Tak to vypadalo i toho dne, kdy jsem se dozvěděl svoji diagnózu.

Seděl jsem právě za stolem s Denise Arnoldovou, která mi byla nejbližší ze všech kolegů a učila třídu s rozšířenou výukou angličtiny v nejvyšším ročníku. Denise je drobná a jí jako ptáček. Pokud někdy jedla, zobala pár lentilek ze sáčku, který měla schovaný v šuplíku u stolu. Já si zas v poledne obvykle kupoval něco zdravého a snažil jsem se do ní vpravit alespoň pár soust. Toho dne jsme se dělili o salát z kantýny a vtipkovali jsme, jakou máme kliku, že jsme tentokrát dostali do plastové krabičky s povadlým ledovým salátem a rozmáčenými krutony i okurku. Děcka se trousila dovnitř a ven. Když jsme dojídali, ozvala se vyzváněcí melodie ze staré videohry Mario Brothers, kterou jsem měl nastavenou na mobilu. Odklopil jsem kryt a uviděl na displeji číslo svého doktora.

„Haló?“ ohlásil jsem se a vstal jsem od stolu.

„Tady je ordinace doktora Damskiho,“ pronesl naříkavý hlas v telefonu. „Přišly výsledky vašeho testu.“

Asi jsem od přírody optimista, ale vždycky čekám, že všechno dobře dopadne. „Skvělé,“ prohlásil jsem zvesela. „Jak dopadly?“

Váhala tak dlouho, že jsem ucítil, jak se mi rozbušilo srdce. „Nemůžu vám to říct,“ vypravila ze sebe po chvíli. „Musíte přijít sem. A je třeba, abyste si s sebou vzal doprovod.“

Měl jsem pocit, jako by mi vrazila facku. „Jsem ve škole a dorazil bych dost pozdě,“ bránil jsem se.

Strach dokáže člověka pěkně zaslepit. Asi jsem doufal, že když odmítnu přijít hned a budu se zuby nehty držet života, jaký jsem vedl předtím, než jsem vzal tenhle hovor, můžu tím něco změnit. Že sestra řekne: To není problém, domluvíme se na jindy. Neřekla to.

„Kvůli času si nedělejte hlavu,“ pronesla. „Pan doktor na vás počká.“

Teď mi vrazila políček přímo do tváře.

„Dobrá,“ souhlasil jsem.

Zaklapl jsem telefon a otočil se k Denise. Měla pusu dokořán a oči rozšířené obavami. „Přišly mi výsledky testů,“ přiznal jsem. „Prý si pro ně musím přijít. To nemůže být nic dobrého.“ Kamarádka na mě vrhla povzbudivý pohled. „Bude to dobrý, Davide,“ chlácholila mě. „Vím to. Jsi přece takový nezmar!“

Už nevím, jak jsem to odpoledne přežil vyučování. Vzpomínám si ale, jak jsem se chvílemi tak zabral do debaty se studenty, že jsem doktora úplně pustil z hlavy. Když skončila škola, šli jsme s Denise k parkovišti. Povídali jsme si o tom, co mě asi čeká, jak to zvládnu a tak. Když jsem dorazil ke svému autu, otočil jsem se k ní a poznamenal: „Tohle je naposledy, kdy je všechno normální.“ Kdybych tak dokázal zastavit čas!

Vklouzl jsem za volant vozu, pustil nahlas rádio a zamířil na sever na dálnici Palmetto Expressway pro svoji ženu. Paula učila dějepis na jiné střední škole v Miami. Neměla řidičský průkaz, takže jsem ji vozil do školy a ze školy. Byla to naše zajetá rutina. Když jsem dorazil, jako vždycky už na mě čekala venku. Naskočila si na místo spolujezdce a já ztlumil hudbu a oznámil jsem jí, co se stalo.

Snažila se zachovat klid, ale byla zjevně stejně vyděšená jako já.

Cesta k doktorovi se zdála být nekonečná, ale pro mě byla přesto moc rychlá. Hlavou mi běželo, že čím víc budu odsouvat to, co mi lékař chce říct, tím déle budu moct předstírat, že všechno bude fajn. V ústech jsem měl vyprahlo a žaludek se mi svíral nervozitou. Paula vedle mě povídala, jaký měla den, a já jí byl vděčný za to, jak se snaží, ale neslyšel jsem z jejího vyprávění ani slovo. Jen jsem kýval hlavou jako automat. A snažil jsem pravidelně dýchat.

Doktor Damski dodržel slib, a když jsme dorazili, byl ještě v ordinaci. Sestra kývla, ať jdeme dál, ale nepodívala se nám do očí. Dveře do ordinace byly otevřené. Když jsme s Paulou vešli dovnitř, Damski seděl za stolem. Hnědé vlasy měl kratší, než když jsem ho viděl naposledy, a měl na sobě bílý laboratorní plášť se stetoskopem kolem krku. „Posaďte se,“ přivítal nás a ukázal na dvě světle hnědé plastové židle naproti stolu. Začal mluvit lékařskou hantýrkou, které jsem nerozuměl. Glioblastoma multiforme? Nedokázal jsem to zopakovat, natož abych chápal, o co jde. „Dobrá,“ prohlásil Damski, „ukážu vám to.“

Obraz na velkém počítačovém monitoru za ním působil zlověstně. Připomínal mi Rorschachův test na rozbor osobnosti, velká rozplizlá vířící černobílošedá změť. Doktor se obrátil k monitoru a kývl směrem k němu. „To je váš mozek,“ prohlásil věcně. Přisunul jsem si židli, abych líp viděl, a Paula vstala a postavila se za mě. Netušil jsem, na co se dívám. Připomínalo to obrazec z předpovědi počasí – hurikánový oblak na záběru z meteorologického radaru. Damski mi oznámil, že hurikán v mé hlavě je nádor. Znělo to prostě, ale v hlavě se mi vyrojil milion otázek. Ozval se ve mně učitel.

„A co to pro mě znamená?“ zeptal jsem se. „Je to benigní?“ Hezký pokus.

Doktor Damski odložil klipboard s tužkou a podíval se mi do očí. Nervózně poposedl na židli. „Žádný nádor v mozku není benigní,“ odpověděl.

„Je to rakovina?“

„Ano, je to rakovina.“

Jako by mě praštil do solaru. Nemohl jsem popadnout dech. Zmocnil se mě pocit zmaru. Prázdnoty. Když doktor uviděl, jak se tvářím zděšeně, snažil se zmírnit dopad rány, kterou mi právě uštědřil. „Ale zatím toho moc nevíme, Davide,“ chlácholil mě. „Musíme vám udělat biopsii.“ Na co biopsii? Řekl, že to je rakovina. „Potřebujeme víc informací,“ dodal. „Musíme zjistit, jak rychle to roste. Možná to tam je už dvacet let a roste to jen hodně pomalu.“

Prima, pomyslel jsem si. Biopsii zvládnu. To jsem ještě netušil, že to obnáší odstranění části lebky.

„Nemůžeme počkat do letních prázdnin?“ smlouval jsem.

Našpulil rty stejně jako jsem měl ve zvyku i já, když mi některý ze studentů položil otázku, která mi připadala hodně naivní.

„Ne, to je moc dlouho,“ odpověděl.

„Dobře. A co počkat aspoň do vánočních prázdnin? Ty jsou už za měsíc.“

„Upřímně řečeno si nejsem jistý, jestli se jich dožijete,“ řekl.

Ucukl jsem před ním, jako by mě udeřil. A pak přicházela jedna rána za druhou. Podle Damskiho už jsem před sebou měl bez léčby asi jen dva měsíce života. Rozhlédl jsem se po ordinaci. Stěny byly vymalované tlumenou nemocniční zelenou a jediné, co je zdobilo, byl plakát s obrazem páteře a mozku. V koutě stál vyšetřovací stůl z nerez oceli, zakrytý tenkým bílým papírem. Všechno tu bylo studené a neosobní. Když vám někdo oznámí, že umřete, neměli byste aspoň být v příjemném prostředí? „Jak dlouho ještě můžu zůstat sám sebou?“ zeptal jsem se a už jsem znal odpověď. Tohle období už mám za sebou.

Paula se chovala statečně, ale já se sesypal. Omluvil jsem se a vyšel ven na parkoviště, odkud jsem zavolal bratrovi. Jacques je o osm let starší než já, redaktor a novinář na volné noze. Přestože má hodně nabitý program, vždycky si na mě našel čas. Jacques byl jako skála, o niž jsem se mohl opřít. Když jsem uslyšel jeho hlas, úplně jsem se zhroutil. Nemohl jsem ze sebe vypravit, co jsem chtěl říct. Rakovina mozku. Nevyléčitelná. Už jen pár měsíců. Bylo mi teprve čtyřiatřicet, zatraceně. Miloval jsem svoji práci. Miloval jsem svoji ženu. Miloval jsem život. Možná vám to bude připadat jako klišé, ale když nad vámi někdo vynese rozsudek smrti, hlavou vám táhne jediné: Jak je to možné? Kdy se proberu z té hrozné noční můry?

Něco v tom smyslu jsem mezi vzlyky sdělil Jacquesovi. Jak je to možné? Vždycky jsem se snažil být dobrým člověkem. Snažil jsem se dělat všechno správně. Praštil jsem se do hlavy? Snědl jsem něco? „Davide,“ přerušil mě nakonec, „musíš se pochlapit.“ Tohle byl celý můj bratr. Seber se. Nekňuč. Buď statečný. Chtěl jsem to pro Jacquese udělat. Pro Paulu. Pro svoje studenty. Nechtěl jsem vypadat jako bezmocný neschopný slaboch. Zhluboka jsem se nadechl, ještě jednou a pak mi z úst vyšla slova, která mě samotného překvapila.

„Neměj péči, mám to na háku,“ pronesl jsem. A ještě podivnější na tom bylo, že sotva jsem to vyslovil, věděl jsem, že to zvládnu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mělo to smysl?!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.