Original title: Nick Spalding: LOVE … AND SLEEPLESS NIGHTS

Copyright © 2011, 2012 by Nick Spalding

Cover illustrations © Shutterstock.com

First published in Great Britain in 2012 by Coronet

An imprint of Hodder & Stoughton

An Hachette UK company

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2014

Translation © Tomáš Novotný, 2014

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Jana Semelková

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď výsledkem

autorovy fantazie, anebo jsou použity fiktivně, a proto jakákoli

podobnost se skutečnými živými či mrtvými osobami,

obchodními společnostmi, událostmi či místy je čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána

do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem,

ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou

nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-888-1

Tohle je román o rodičovství,

proto je jen správné & patřičné, abych ho věnoval své

mámě Judy – která mě vychovala sama & poskytla

mi veškerou lásku & podporu, jakou jsem potřeboval.

Lauřin deník
1. duben, pondělí

Milá maminko,

tak k tomu konečně došlo. Splnil se mi celoživotní sen. To jediné, čeho jsem už od raného věku chtěla dosáhnout.

Dalo to léta práce, ale teď už já, Laura Newmanová, můžu poctivě přiznat, že při klíčovém pohovoru ohledně zaměstnání jsem se poblila.

Vím, že oproti velkým věcem jde o skromný čin. Jiní se snaží vylézt na Mount Everest nebo vyléčit rakovinu. A já? Jen jsem se co nejokázaleji ztrapnila před skupinou důležitých a vlivných lidí.

No jo, no. Až se můj čas na tomhle zeleném Božím světě nachýlí, zůstane mi k ohlédnutí spousta vřelých vzpomínek – včetně té na den, kdy jsem přišla na pohovor do londýnského ústředí firmy Hotel Chocolat a širokoúhle rozevřela hubu na tři vedoucí pracovníky firmy.

To načasování bylo doopravdy skvělé.

Místo aby mě náhlé a neodbytné nutkání zvracet přepadlo v nějakou vhodnější dobu – například při sledování pořadu Británie hledá talent nebo při poslechu nějakého dalšího Jamieho vtipu z práce – stalo se to přesně ve chvíli, kdy jsem svými nedostižnými vědomostmi o výrobě a prodeji čokolády zapůsobila ze všech potenciálních zaměstnanců nejvíc. Hergot.

Než jsem se pozvracela, všechno šlo docela dobře. S ohledem na mé nervy, Jamieho duševní zdraví a naše společné bankovní konto, přišel ten pohovor právě včas.

Stres z nutnosti zavřít obchod kvůli krizi nás oba ničil, proto příležitost zúčastnit se pohovoru na skvěle placené místo u jedné z největších čokoládoven v zemi byla jako záchranné lano. Netřeba dodávat, že když jsem obchod otvírala, takhle jsem si to nepředstavovala – až došlo k hospodářskému propadu a provozování vlastního nezávislého krámku se najednou ukázalo být stejně rozumné jako žonglování s odjištěnými granáty. Abych pravdu řekla, asi jsem se v tom potácela déle, než jsem měla. Kdybych uvažovala čistě logicky, prodala bych obchůdek už před dvěma lety a vyšla z toho s minimálním rozruchem. Jenže já ze sebe do něj vložila tolik, že zabednit jednoduše výlohu a vrátit klíče mi připadalo jako zrada vlastních snů.

Sny ovšem účty nezaplatí, před třemi měsíci tudíž došlo k nevyhnutelnému a ambiciózní plán Laury McIntyreové na ovládnutí světa skrze čokoládu šel do háje.

Abych byla upřímná, následovala jakási úleva, že jsem se zbavila nervového vypětí, ačkoli nahradit stres vlastníka obchodu stresem člověka hledajícího práci, není zrovna nejlepší výměna, když na to přijde. Umíte si představit, jak mě potěšilo a vzrušilo, když jsem objevila inzerát na vedoucí pozici v Hotel Chocolat. Byla to práce, pro kterou jsem jednoznačně měla schopnosti, zkušenosti i kvalifikaci.

A tak se rozjedu do Londýna – kymácím se na těch nejtmavších, nejzářivějších a nejpůsobivějších vysokých podpatcích, na sobě mám černou sukni a sako, své nejbyznysovější oblečení, vlasy mám co nejpřísněji stažené do profesionálního ohonu, divže z toho neslzím. Jsem na tenhle pohovor připravená líp, než vojáci na to pitomé vylodění v den D.

Chudák můj přetížený mozek je narvaný všemi možnými podrobnostmi o obchodních praktikách a postupech společnosti.

V podpaží držím portfolio s nejrůznějšími typy a chutěmi čokolády, které jsem vymyslela, a také s příjmy obchodu, než došlo ke krachu a všechno se zhroutilo. Jsem rozhodnutá, že tu práci dostanu. Jsem moderní výkonná kreativní žena, kterou neodmítnou!

Když v 8.15 nastupuji v deštivém Southamptonu směr Waterloo, je mi bohužel taky trochu špatně od žaludku. Přičítám ten nepříjemný stav sobotnímu večeru a excesům na oslavě Charliených narozenin. Dva dny mi sice zotavování nikdy netrvalo, ale říkám si, že už jsem třicátnice, a proto se to asi zhoršuje.

Cestu vlakem trávím opakováním a snahou ignorovat dva výrostky vzadu ve vagonu. Oba jsou už zjevně opilí, jeden má nejspíš něco proti botám. Na mobilním telefonu hlasitě vyhrává tu otravnou píseň „Skvělý“ od Pink a zpívá se sborem, přičemž schválně z plných plic vyřvává část „Ty jsi skvělý, jsi ke mně KUREVSKY skvělý“. Někde musí existovat nějaká škola, kde se tihle lidi shromažďují a učí se, jak na veřejnosti co nejvíc otravovat jiné lidi.

Řekla bych, že první hodina je „zůstaňte stát uprostřed rušné ulice a mlaťte své děti“, až po závěrečnou hodinu na téma, jak co nejúčinněji přivádět své nejbližší sousedy k šílenství pořádáním mejdanů do tří ráno a vlastnictvím smradlavých útočných pitbulteriérů. Ti dva, s nimiž jsem tu uvízla, musejí vynikat v hodinách věnovaných protispolečenskému chování ve veřejné dopravě. Obtěžování naštěstí zmizí, když kolem mě projde svalnatý průvodčí, který nevypadá na to, že by měl na takovouhle srandu náladu, a ve Wokingu oba hajzlíky vysadí dřív, než stihnou poničit vlak.

Zase jednou v Londýně, taxík ke kancelářím Hotel Chocolat mě stojí majlant – přijíždím však v pořádku a včas, připravená oslnit budoucí zaměstnavatele natolik, že budou potřebovat sluneční brýle.

Nejdřív čekám půl hodiny v recepci. Zdá se, že při pracovních pohovorech je to dneska povinné. Určitě existuje nějaká příručka pro zaměstnavatele, kde se doporučuje, že ten pravý způsob, jak uchazeči vyměknou, je posadit je na třicet minut do trapného ticha přímo proti recepční. Téhle je asi dvaadvacet a nalíčená je víc než padouch Joker. Kéž by se někde stranou ozval silný rámus, jen abych viděla, jestli jí při rychlém pohybu hlavou ta vrstva, co má na sobě, odpadne z obličeje.

Na stole jí zazvoní telefon, šaškovská kněžka zločinu ho zvedne. „Očekávají vás, paní Newmanová,“ oznámí mi skrz čtyři vrstvy nánosu.

„Díky,“ odpovím, vstanu a uhlazuji sukni, která se na několika místech nevysvětlitelně pomačkala, přestože jsem půl hodiny seděla bez hnutí. Když si beru portfolio, srdce mi buší jako kovář po kofeinové injekci. Kolem Heath Ledgera se potácím k honosným mahagonovým dveřím.

Otevře je rozzářený mladík v elegantním šedém obleku. Usměje se na mě způsobem, který jsem předtím viděla jen na tváři obchodníka s ojetými auty.

„Dobré ráno, paní Newmanová,“ pozdraví. „Posaďte se, prosím.“ Ukáže na židli před honosným mahagonovým stolem. Ve městě určitě existuje prodejce mahagonu se zlatem vykládanou toaletou.

„Dobro ráno,“ odpovím.

Dobro ráno? Co sakra znamená Dobro ráno? Chtěla jsem samozřejmě říct „Dobré ráno“, jenže moje nervy výslovnost vylepšily. Teď si pomyslí, že jsem nějaká podivínka, střelená buchta, co nedovede ani pořádně mluvit.

„Dobré ráno,“ opravím se. Poněkud zmateně se na mě znovu usměje a odchází ke svým dvěma kolegům za stolem. Jeden z nich je hubený, příjemně vypadající černoch v jasně modrém obleku, druhý je Christopher Biggins.

Několikrát zamrkám. Jak je to možné? Od kdy změnil Biggins – tělnatý komik a v osmdesátých letech hvězda řady oplzlých televizních frašek – povolání a stal se členem vedení čokoládovny?

Znovu mrknu. Není to on, díkybohu. Jen vypadá úplně jako Christopher Biggins. Uleví se mi. V přítomnosti celebrit – i těch menších – se necítím dobře. Jednou jsem potkala v hudebninách Briana z Velkého bratra a málem jsem se počurala. Z pomyšlení, že bych si měla počínat profesionálně pod dohledem pantomimické dámičky a postavy Přihřátého z Ovesné kaše Ronnieho Bakera, mě zamrazilo až do morku kostí.

Ale počkat. Není Christopher Biggins už beztak mrtvý? Určitě jsem to někde četla… Proboha. Jak dlouho tady budu stát a přemýšlet o Christopheru Bigginsovi?

„Posaďte se, prosím,“ vybídne mě ne-Christopher Biggins. Výraz v jeho tváři naznačuje, že ve snaze vzpomenout si, jestli je Christopher Biggins mrtvý nebo ne, jsem tam na nepříjemně dlouhou dobu zkoprněla.

Přestaň myslet na Christophera Bigginse, krávo blbá!

Sedám si vděčná, že stůl skryje mou pomačkanou sukni. Znovu se mi zvedne žaludek, a víc než kdy předtím, ale přičítám to nervům a kocovině ze soboty a seč mohu, si toho nevšímám.

„Jmenuji se Charles Lipman,“ povídá hezký černoch.

„To jsou mí kolegové David Presley,“ ukáže na ulízaného prodejce automobilů, „a Roger McDougal.“ Ukáže na ne-Bigginse.

„Velice ráda vás všechny poznávám,“ procedím mezi zuby.

„My vás rovněž, paní Newmanová,“ pokračuje Lipman. „Podle vašeho životopisu se zdá, že máte přesně ty kvality, jaké hledáme pro pozici kreativního ředitele oblasti Jih.“ Vytáhne kopii. „Povězte nám všechno o vašich předchozích zkušenostech.“

Tím pohovor začne. Myšlenky na trapnou televizní hvězdu (která možná je a možná není mrtvá, na závěry je v tuto chvíli brzo), na pomačkanou sukni a batmanské zloduchy pouštím z hlavy a začnu ty tři chlápky přesvědčovat, že jsem pro tu skvělou práci ta pravá.

Všechno jde hladce. Asi dvacet minut. Když jim vykládám o jejich byznysu, uznale přikyvují. Když navrhnu způsoby, jak zvýšit produktivitu a marže, souhlasně se umívají. Dokonce se pochechtávají mým pečlivě vypilovaným vtipům o mém vlastním podnikání v krizí zasaženém hospodářství. Těmi vtípky mě včera večer v posledním záchvěvu příprav zásobil Jamie. Nebyla jsem si jistá, jestli je mám použít, ale on tvrdil, že prokážou jiskřivost mé osobnosti.

Popsat podrobně konec mého krámku už tak příjemné nebylo. Nikdo nemluví rád o něčem, co skončilo neúspěchem. Hlavní je, aby věděli, že obchod šel do háje kvůli mizernému stavu ekonomiky – ne proto, že mám obchodní prozíravost opilého velblouda. Zdá se, že můj dobře zdůvodněný názor ochotně přijímají, a já se s úlevou, že mám to vysvětlování z krku, rychle přesunuji k jiným věcem.

Jsem zrovna uprostřed objasňování marketingové strategie, již bych ráda použila pro příští Velikonoce, když nevolnost, kterou jsem celé ráno držela na uzdě, prolomí mou pečlivě budovanou psychickou bariéru a zavalí mě jako nechutná přílivová vlna.

„Je vám dobře, paní Newmanová?“ otáže se ne-Biggins, který vidí, že jsem najednou hrozně zbledla.

„Ano,“ vypísknu. Párkrát se zhluboka nadechnu a pokračuji. „Jak jsem říkala, kampaň se musí zaměřit na rodiče, proto jsem vymyslela několik hesel, která, jak věřím, by…“

Mám pusu plnou zvratků. V jednu chvíli je prázdná, hned nato plná. Nikdy jsem nic takového nezažila.

Když mě to potkalo předtím, obvykle předcházelo víc varovných signálů – zvedání žaludku, děsná měďnatá pachuť, pocit stahování krčního svalstva… Tentokrát je to však jako nějaký kouzelnický trik, ne ovšem tak dobrý jako ty, které dělává Paul Daniels s krásnou Debbie McGeeovou, ani jako ty, co na ulici zkouší David Blaine na nevinné kolemjdoucí.

Zvratky se mi prostě objeví v puse ve vteřině. Sevřu pevně rty ve snaze zabránit jejich úniku na veřejnost. Tváře se mi nadmou, takže začínám připomínat zatraceného čipmanka Alvina.

„Proboha, vám je špatně?“ ptá se Charles Lipman.

Alvin odpovědět nemůže. Kdyby zkusil cokoli říct, jedinou odpovědí by byl proud horkých zvratků. Někdo by mohl namítnout, že proti skřehotavě pisklavým kravinám, které Alvin obvykle vypouští z pusy, by to vlastně bylo zlepšení, já bych si však právě teď s radostí poslechla kompletní album těch sraček, než tu sedět s hubou plnou obsahu vlastního žaludku.

A pak hrůza, do už přeplněné pusy se mi tlačí další zvratky jako tlustý pasažér deroucí se ve špičce do vlaku metra. Ruka mi vyletí ke rtům, jenže dochází k nevyhnutelnému. Do pusy se mi toho už víc nevejde. Přehrada je protržená. Zdi Jericha se definitivně hroutí.

Mezi prsty mi tryská gejzír zvratků, celý šťastný, že se dostal z vězení. Je to jako dát ruku před hadici – akorát smradlavější a vyžadující víc chemického čištění.

Všichni tři mí zpovědníci se zděšeně stahují. Charles Lipman a David Presley vyskakují ze židlí okamžitě, ale chudák korpulentní ne-Biggins není tak mrštný, a místo aby ze židle vyskočil a mému zvracení unikl, překotí se prostě dozadu tak legračně, že by to jeho slavný dvojník rád předváděl v každém odpoledním představení pohádky Honza a kouzelná fazole.

I já vyskakuji ze svého místa s jednou rukou pořád přitisknutou k puse. Tou druhou se snažím naznačovat, že musím na nejbližší toaletu. Horečně ukazuji a odskakuji z dosahu. Vypadá to, jako bych vynalezla nový tanec, jakýsi druh inovovaného charlestonu s třepajícími prsty, nadmutou pusou… a žaludečním bujónem nádavkem.

Charles Lipman se naštěstí dovtípí, co chci tím srdnatým tancem sdělit. „Koupelna je támhle za dveřmi!“ zakvílí a jako šílený ukazuje na další drahé mahagonové dveře po mé pravici.

Spěchám k nim a rozrážím je. Uvnitř je jedna z těch umýváren pro vedoucí pracovníky, kde bezpochyby ještě nikdo neblil. K tomu prostě není určena. Během své existence zažila řadu chlupatých mužských zadků, ale vsadím se, že jsem první ženská, která sem přišla obrátit si naruby útroby. S radostí křtím záchodovou kabinku na konci místnosti.

Většina zvratků už je z žaludku venku, takže jsem ušetřena děsného dávení naprázdno. To je na nevolnosti vždycky nejhorší. Člověk vydává zvuky jako vzpěrač snažící se zvednout nad hlavu dvě stě kilo a vypadá jako pes zkoušející vyvrhnout vzpříčenou kost.

Už po pár minutách jsem schopná pohnout se od mísy, abych se umyla. Na saku mám nějaké fleky, ale celkově to mohlo dopadnout hůř. Obličej mám jako heroinem zblblá prostitutka, oblečení je však s ohledem na to, co se stalo, v celkem přijatelném stavu.

Z koupelny ovšem nikdy neodejdu, to je jasné. Je teď mým útočištěm. Budou mi muset dodávat jídlo, pití a další zásoby. Jsem ráda, že mám v kapse mobilní telefon, takže můžu dál komunikovat se svými blízkými. Bezpochyby mi budou scházet, ale lidi v Hotel Chocolat snad mohou stanovit návštěvní hodiny. Spát musím na záchodě a pro následující desetiletí budu potřebovat nějaké knížky, ale celkem vzato je pobyt tady mnohem lepší než otevřít dveře a střetnout se s těmi třemi muži, před kterými jsem se právě pozvracela.

„Paní Newmanová?“

To je ten zatracený ne-Biggins. Chce, abych vyšla ven. Touží se radovat z mé hanby, radovat se z mého ponížení, zmetek jeden. Nenávidím vás, ne-Christophere Bigginsi, i všechno, co představujete.

„Je vám dobře, paní Newmanová?“ ozývá se tenkým hláskem i Presley.

Ovšemže mi není dobře, ty neskutečnej blbe. Právě jsem si totálně zničila jakoukoli možnost získat práci u tý tvý společnosti.

„Ano, je mi fajn!“ křičím skrz dveře trochu moc nahlas. „Už jdu ven.“

Dveře se otevřou a za nimi mě vítají tři starostlivé obličeje. Nejúčastněji se tváří ne-Biggins, budiž mu to připsáno k dobru.

„Velmi se omlouvám, pánové. Nechápu, jak se to stalo. Určitě jsem nemocná.“

Charles Lipman přimhouří oči. „Nejste… těhotná, že ne?“ zeptá se zkusmo.

Já? Těhotná? Neblázněte!

„To velice pochybuji, pane Lipmane. Pokud jde o antikoncepci, jsme s manželem vždycky opatrní.“

No prosím. Teď se bavím o své sexuální hygieně s třemi muži, které neznám ani půl hodiny. Obličej mi zalije zářivě červený ruměnec studu. McDougal vypadá stále jako Christopher Biggins, nepochopitelné.

„No, paní Newmanová,“ pokračuje Lipman, „vzhledem k tomu, co se stalo, bychom asi měli pohovor ukončit. Nechceme, abyste v tomhle stavu pokračovala.“

Máte na mysli pocit břicha nadmutého nevolností? Nebo schnoucí zvratky, které mi na klopě tvoří ošklivou krustu?

„Asi máte pravdu, pane Lipmane.“ Nasazuji ten nejprovinilejší výraz. „Děkuji vám za dnešní přijetí. Omlouvám se za tu nevolnost.“

„To je naprosto v pořádku, paní Newmanová. Mojí ženě bývalo po ránu taky špatně, když jsme čekali první děcko,“ připomene ne-Biggins.

Já nejsem těhotná. Seru na tebe, blboune.

Odcházím a beru si své portfolio.

„To tu můžete nechat, chcete-li, paní Newmanová. Rád bych si to pročetl,“ ozve se Charles Lipman. Mraky bídného ponížení prorazí paprsek naděje.

„Děkuji, pane Lipmane, nechám to tady.“ Překvapí mě, jak se mi třese hlas. Najednou k naprosté hrůze zjišťuji, že mám slzy na krajíčku. Lipmanova prostá nabídka, že si projde mé portfolio, mě snad rozbrečí jako pětiletou holku.

Co to se mnou sakra je?

S lesknoucíma se očima a chvějícími se rty jdu Charliemu podat ruku. Zadívá se na ni, určitě zkoumá, nenese-li známky mého žaludečního obsahu. Usměji se jako žhářka se zápalkami a ruku stáhnu, polykajíc knedlík, který mám v krku.

„Tak sbohem, pánové,“ řeknu spěšně. „Doufám, že budete mít příjemný den.“

Všichni tři se se mnou loučí stejně zdvořile.

Na okamžik to vypadá, jako by mě chtěl ne-Biggins obejmout. Myslím, že bych to nevydržela. Pokud to zkusí, rozbrečím se. A proč bych nemohla? Má upřímnou přátelskou tvář pantomimické legendy. K trapnému objetí naštěstí nedojde a já bez dalších slov mažu ven. Když míjím Jokera, slyším ji telefonicky žádat, aby do kanceláře pana Lipmana neprodleně přišla uklízečka. Ani kdybyste mi oznámili, že mám horečku dengue, necítila bych se hůř…

Ovšemže těhotná vůbec nejsem. To hergot v žádném případě. Je to jen z té sobotní kocoviny – a možná z thajského jídla, které jsme měli včera večer. Ano, to bude ono. Prostě kombinace příliš mnoha vodek s pad thai nudlemi s kuřecím masem.

Cestou zpátky na vlak se čistě náhodou stavím v lékárně. Jdu si tam jen pro tablety Rennie na zklidnění žaludku. Nechápu, proč se na pultě před prodavačem objeví těhotenský test, ale z určitých důvodů si ho přece jen koupím a strčím do kapsy saka. Můžu – nebo nemusím! – si ho později udělat jen tak ze zvědavosti. Jen proto, že jsem si ho ještě nikdy nedělala a čistě akademicky mě zajímá, jak funguje.

Koneckonců, těhotná v žádném případě nejsem. To, panebože, ne!

Ach proboha, jsem těhotná. Zbouchnutá. Napíchaná. V prvním rozkvětu mateřství. Nosím prvních pár buněk nenarozené lidské bytosti, která se jednoho dne bude chtít procpat mou pochvou ven…, což se samozřejmě nemůže povést. To není možné. Procpat lidskou bytost mou cudnou dámskou zahrádkou? To je k smíchu!

Ach, mami, vážně bych tě tu chtěla mít. Jsem vyděšená.

Mám tě ráda a chybíš mi.

Tvá brzy nadměrná dcera Laura

Jamieho blog
úterý 2. dubna

„Neboj, vytáhnu ho včas a udělám se ti na záda.“

Pokud vím, těmito slovy mi skončil život, jaký jsem znal. Připouštím, že to není ten nejapokalyptičtější, nejerudovanější ani nejvíc citování hodný výrok označující konec čísi existence jako takové. Bylo to však prohlášení, které rozeznělo umíráček bezstarostné a rozpustilé existenci Jamie Newmana. Hodně jsem o tom přemýšlel a myslím, že je to tak.

Odehrálo se to před měsícem.

Ne… Vraťme se ještě trochu dál, do loňského podzimu, kdy musela Laura vysadit antikoncepci, protože z ní měla migrény. Ale nic se nedělo, poradnu plánovaného rodičovství jsem měl kousek od kanceláře, takže jsem tam rád zaskočil, abych si vyzvedl zdarma zásobu kondomů, dokud Laura nenajde jiné vhodné pilulky – po kterých by nemusela zbytek dne trávit v zatemněné místnosti. Nebo dokud se nedohodneme na jiné formě antikoncepce.

Mělo to trvat jen pár týdnů. Pokud však lze Lauru a mě jako pár za něco kritizovat, pak za nesmyslné průtahy a odklady. Důkazem toho je náš osm let starý gauč, na němž pořád sedíme. Bez ohledu na to, kolikrát šla v televizi na tenhle nábytek reklama, pořád nejsme schopni zvednout zadky a jít se podívat na poslední nabídku gaučů v prodeji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska na třetí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.