.

Hollow City

Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children II.

Poprvé vydáno v angličtině nakladatelstvím Quirk Books,

Philadelphia, Pennsylvania.

© Ransom Riggs, 2014

Translation © Bronislava Grygová, 2014

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-621-0

ISBN mobi 978-80-7462-636-4

.

TAHEREH

.

Vtom, hle, k nám po hladině vodní pláně

člunem se plaví stařec bělovlasý

a volá: „Duše, odsouzené k haně,

vy nedoufejte spatřit rajské krásy!

Na druhý břeh vás dopravit mně sluší,

kde tma a žár a mráz je věčné časy.

Však ty, jenž tady jsi svou živou duší,

ty mrtvé nech a odstup neprodleně!“

Když jsem však zůstal, jak bych neměl uší,

dál hřímal svou...

– Dante Allighieri, Božská komedie, Peklo, Zpěv třetí

(přeložil O. F. Babler)

.

.

ČÁST

PRVNÍ

Kapitola jedna

Veslovali jsme přístavem mezi pohupujícími se čluny, z jejichž svárů vytékala rez, okolo tichých mořských ptáků, kteří připomínali porotu sedící na zbytcích potopené přístavní hráze porostlých vilejši, kolem rybářů, kteří spustili své sítě a zírali na nás nehnutě, jako by si nebyli jisti, zda jsme opravdoví anebo se jim to jen zdá, to procesí duchů plujících po vodě anebo těch, z nichž se brzy duchové stanou. Deset dětí a jeden pták ve třech malých a vratkých člunech, veslovali jsme tiše a usilovně přímo na širé moře, jediný bezpečný přístav na míle daleko nám rychle mizel za zády, skalnatý a tajuplný v modrozlaté záři úsvitu. Cíl naší cesty, členité pobřeží pevninského Walesu, ležel někde před námi, jen matně viditelný jako inkoustově černá šmouha krčící se kdesi na vzdáleném horizontu.

Veslovali jsme okolo starého majáku, z dálky tak pokojného, který se stal teprve včera dějištěm tolika traumatických zážitků. Právě tam jsme se málem utopili a málem nás šrapnely roztrhaly na kusy, když všude kolem nás explodovaly bomby. Právě tam jsem vzal pušku, stiskl spoušť a zabil člověka, provedl jsem něco, čemu ještě pořád nerozumím. Právě tam jsme přišli o slečnu Peregrinovou a pak ji zase našli – vyrvali jsme ji z ocelových spárů ponorky –, ačkoliv ta slečna Peregrinová, která se nám vrátila, byla poraněná a potřebovala pomoc, kterou jsme jí neuměli poskytnout. Seděla teď na zádi našeho člunu jako na bidýlku a pozorovala, jak svatyně, kterou vybudovala, postupně mizí a vzdaluje se s každým záběrem vesla.

Nakonec jsme propluli kolem vlnolamu a dostali se na otevřené moře. Lesknoucí se hladina přístavu ustoupila jemným vlnkám, které narážely do boků našich člunů. Nad mraky vysoko nad námi jsem zaslechl letadlo, přestal jsem na chvíli veslovat a zaklonil hlavu, zaujatý představou, jak z takové výšky asi vypadá naše malé válečné loďstvo – ten svět, který jsem si vybral, a všechno, co jsem v tomto světě měl, i naše vzácné podivné životy byly ve třech kusech dřeva volně unášených nekonečným, širým mořem.

Smilování.

***

Naše loďky lehce klouzaly po vlnách, všechny tři vedle sebe, přátelský proud nás unášel směrem k pobřeží. U vesel jsme se střídali, abychom předešli vyčerpání, i když jsem se cítil natolik silný, že jsem vesloval skoro hodinu a nenechal se vystřídat. Ponořil jsem se do rytmu záběrů, moje paže kreslily ve vzduchu dlouhé elipsy, jako by směrem ke mně tlačily něco, co jim kladlo odpor. Hugh se chopil vesel naproti mně a za ním, na přídi, seděla Emma, oči skryté pod krempou slamáku, hlavu skloněnou nad mapou, kterou si rozprostřela na kolenou. Čas od času zvedla oči od mapy a zadívala se na horizont, a pouhý pohled na její tvář zalitou sluncem mi dodával energii, o níž jsem ani netušil, že ji mám.

Zdálo se mi, že dokážu veslovat bez přestání – dokud se z jednoho člunu neozval Horác a nezeptal se, kolik oceánu nás ještě dělí od pevniny. Emma přimhouřila oči a zadívala se zpět na ostrov, pak nahlédla do mapy, změřila něco prsty a trochu nejistě řekla: „Sedm kilometrů?“ Jenže pak jí něco pošeptal do ucha Millard, který byl také v našem člunu, Emma se zamračila a odsunula mapu stranou, znovu se zamračila a pak pronesla: „No, myslím, že asi tak osm a půl.“ Když ta slova vypustila z úst, cítil jsem se – a viděl jsem, že se tak cítili i všichni ostatní – trochu sklesle.

Osm a půl kilometru – cesta, jež by trajektem, kde se člověku obrací žaludek a který mě před několika týdny dovezl do Cairnholmu, trvala tak hodinu. Vzdálenost, kterou snadno urazí sebemenší motorový člun. O jeden a půl kilometru míň, než kolik uběhnou moji netrénovaní strýčkové každý druhý víkend při akci pro dobročinné účely, a jen o něco víc, než kolik moje máma zvládne, jak se chlubila, na veslovacím stroji ve svém fitku. Jenže trajekt mezi ostrovem a pevninou začne fungovat až za třicet let a veslovací stroje nejsou naloženy pasažéry a zavazadly ani nevyžadují neustálé upravování kurzu, aby mířily správným směrem. A co bylo ještě horší, ta voda, kterou jsme křižovali, byla zrádná, známá tím, že v ní mizí lodě – osm a půl kilometru náladového, proměnlivého moře, na jehož dně tlely vraky lodí a kosti námořníků, a kdesi v nedohledné a temné hloubce na nás číhali nepřátelé.

Ti z nás, kdo měli tyto obavy, se domnívali, že stvůry jsou nám nablízku a číhají někde pod námi v té německé ponorce. Pokud ještě nevědí, že jsme z ostrova uprchli, brzy to zjistí. Nevynaložily tolik úsilí na únos slečny Peregrinové, aby se po jednom neúspěšném pokusu vzdaly. Válečné lodě, které se v dáli vlekly jako stonožky, a britská letadla, která je hlídala z výšky, znamenaly pro ponorku velké nebezpečí, kdyby se vynořila za bílého dne, ale za soumraku budeme snadnou kořistí. Půjdou po nás, odvedou slečnu Peregrinovou a ostatní pošlou ke dnu. A tak jsme veslovali, protože naší jedinou nadějí bylo, že dospějeme na pevninu dříve, než nás zastihne noc.

***

Veslovali jsme, až nás bolely paže a tuhla nám ramena. Veslovali jsme, dokud se ranní větřík neutišil a nezačalo na nás pálit slunce jako přes zvětšovací sklo a pot nám nestékal kolem límců. Uvědomil jsem si, že nikoho nenapadlo nabrat pitnou vodu a že v roce 1940 byl jediným ochranným faktorem proti slunci stín. Veslovali jsme, dokud se nám nerozedřela kůže na dlaních a my jsme si nebyli jisti, že už nedokážeme udělat ani jediný záběr. Ale pak jsme jej udělali a po něm další a další.

„Teče z tebe jak z vola,“ řekla Emma. „Pusť mě k tomu, než se mi tu rozpustíš.“

Její hlas mě vytrhl z transu. Vděčně jsem kývl hlavou a pustil ji k veslům, ale za dvacet minut jsem se k nim chtěl vrátit. Nelíbily se mi myšlenky, které se mi vplížily do hlavy, když moje tělo odpočívalo: obraz otce, jak se ráno probudí a zjistí, že jsem zmizel z našeho hotelu v Cairnholmu, a namísto mě najde Emmin zmatený dopis, a představa té paniky, která nastane. Záblesky vzpomínek na hrozné věci, kterých jsem byl nedávno svědkem: netvor, který si mě strká do tlamy; můj bývalý psychiatr, jak padá mrtev k zemi; člověk pohřbený v ledové rakvi, vytržený na chvíli z jiného světa, aby mi napůl roztrženým hrdlem zaskřehotal něco do ucha. A tak jsem vesloval navzdory vyčerpání a páteři, která se snad už nikdy nenarovná, dlaním odřeným až na maso a snažil se nemyslet vůbec na nic, a ta olověná vesla byla zároveň rozsudkem smrti i záchranným člunem.

Bronwyn, zdánlivě nevyčerpatelná, veslovala v jednom člunu úplně sama. Oliva seděla naproti ní, ale nemohla pomoci – drobná dívenka nedokázala zabrat vesly, aniž by se neocitla ve vzduchu, kde by ji poryv větru mohl odnést jako draka. A tak Oliva Bronwyn povzbuzovala, zatímco ta odváděla práci za dva, nebo za tři či čtyři, vezmeme-li v úvahu všechna ta zavazadla a bedny v jejich člunu, nacpané šaty a jídlem a mapami a knihami a také spoustou méně užitečných věcí, k nimž patřilo třeba několik zavařovaček s naloženými srdci plazů, které hrkaly v Enochově vaku, anebo utržená klika od vchodových dveří domu slečny Peregrinové, vzpomínka, kterou našel v trávě Hugh cestou ke člunu a rozhodl se, že bez ní nemůže žít, či objemný polštář, který Horác zachránil z hořícího domu – ten polštář mu prý nosí štěstí, a je to jediná věc, jež ho dokáže ochránit před paralyzujícími nočními můrami.

Další věci byly dětem tak drahé, že je měly u sebe, i když veslovaly. Fiona držela mezi koleny květináč se zahradní hlínou plnou červů. Millard si pomaloval tvář červenými pruhy práškem z cihel, které rozdrtila bomba, a toto zvláštní gesto připomínalo smuteční rituál. I když to, co si děti schovaly a na čem lpěly, vypadalo možná divně, část mého já jim rozuměla a soucítila s nimi – bylo to všechno, co jim zbylo z jejich domova. To, že o domov přišly, ještě neznamená, že na něj dokázaly zapomenout.

Po třech hodinách veslování jak na galéře se ostrov zmenšil na velikost otevřené dlaně. Vůbec nevypadal jako ta neblahá, skalisky obehnaná pevnost, kterou mé oči spatřily poprvé před několika týdny. Teď se zdál křehký, jako úlomek skály, jíž hrozí nebezpečí, že ji odnesou vlny.

„Podívejte!“ zvolal Enoch stojící na člunu vedle našeho. „Ztrácí se!“ Ostrov zahalila přízračná mlha a vymazala ho tak z dohledu, a my jsme přerušili veslování a sledovali, jak ostrov mizí.

„Rozlučme se s naším ostrovem,“ vyzvala nás Emma, postavila se a sundala si svůj široký klobouk. „Možná ho už nikdy neuvidíme.“

„Sbohem, ostrove,“ řekl Hugh. „Byl jsi na nás moc hodný.“

Horác odložil vesla a mával. „Sbohem, domove. Budou mi chybět všechny tvoje pokoje a zahrady, ale ze všeho nejvíc se mi bude stýskat po mé posteli.“

„Nashle, smyčko,“ popotahovala Oliva. „Díky, že jsi nám po všechna ta léta dopřála bezpečí.“

„Dobrá léta,“ dodala Bronwyn. „Nejlepší, jaká jsem poznala.“

I já jsem se mlčky rozloučil s místem, které mě navždy změnilo – a s místem, které lépe než nějaký hřbitov v sobě navždy uchová vzpomínku a tajemství mého dědečka. Byli spolu nerozlučně spjati, on a ten ostrov, a já jsem přemýšlel, zda teď, když jsou oba pryč, někdy skutečně pochopím, co se mi přihodilo – čím jsem se stal, čím jsem se stával. Přijel jsem na ostrov, abych rozluštil tajemství svého dědečka, a přitom jsem objevil své vlastní. Pozorovat mizející Cairnholm znamenalo sledovat, jak jediný zbývající klíč k záhadě mizí pod temnými vlnami.

A pak byl najednou ostrov prostě pryč, pohlcený hustou mlhou.

Jako by nikdy neexistoval.

***

Zakrátko dostihla mlha i nás. Postupně nás oslepila, pevnina se rozplynula, slunce se změnilo ve vybledlý bílý květ a my jsme se otáčeli ve víru vln, až jsme ztratili veškerý pojem o směru. Nakonec jsme odložili vesla a tiše a nečinně čekali a doufali, že se mlha zvedne. Nemělo smysl veslovat dál, dokud nepomine.

„Tohle se mi nelíbí,“ ozvala se Bronwyn. „Když budeme čekat moc dlouho, nastane noc a budeme se potýkat s horšími věcmi než se špatným počasím.“

Pak, jako kdyby počasí Bronwynina slova slyšelo a rozhodlo se nás vytrhnout z letargie, se doopravdy zhoršilo. Zvedl se silný vítr a během několika okamžiků se náš svět proměnil. Moře kolem nás se zpěnilo do bílých vln, které bušily do trupu našich lodí a zaplavovaly je, nohy jsme měli po kotníky ve studené vodě. Pak začalo pršet, kapky dopadaly na naši kůži jako malé projektily. Brzy si s námi moře pohazovalo jako s gumovými hračkami ve vaně.

„Držte čluny po směru vln!“ křičela Bronwyn a plácala vesly do vody. „Pokud do nás budou narážet bokem, určitě se převrátíme!“ Ale většina z nás byla příliš unavená na to, abychom veslovali v klidné vodě, natož v rozbouřeném moři, a ostatní byli moc vyděšení, aby vzali vesla do rukou, takže jsme se místo toho chytili okraje člunu a ze všech sil se drželi.

Vodní stěna se hnala přímo na nás. Dostali jsme se na ohromnou vlnu a čluny se obrátily téměř do svislé polohy. Emma se chytila mě a já se chytil vidlice na veslo, a za námi se Hugh držel rukama sedátka. Projeli jsme po hřebenu vlny jako na horské dráze, žaludek jsem měl až kdesi v nohou, a když jsme po druhé straně vlny uháněli dolů, všechno ve člunu, co nebylo přitlučeno hřebíky – Emmina mapa, Hughův vak, červený kufr s kolečky, který jsem s sebou vláčel celou dobu až z Floridy –, nám vylétlo nad hlavy a spadlo do vody.

Nebyl čas lámat si hlavu nad tím, o co jsme přišli, protože nejdřív jsme neviděli ani ostatní čluny. Když jsme srovnali loďku, pohlédli jsme do vodního víru a vykřikovali jména našich přátel. Nastal okamžik strašného ticha, než jsme zaslechli hlasy, které nám odpovídaly, a v mlžném závoji se objevil Enochův člun se všemi čtyřmi pasažéry, kteří na nás mávali z paluby.

„Jste v pořádku?“ zvolal jsem.

„Támhle!“ volali místo odpovědi. „Podívejte se támhle!“

Pochopil jsem, že nám nemávají na pozdrav, ale ukazují na něco ve vodě, asi tak třicet metrů od nás – trup převráceného člunu.

„To je Bronwyn a Oliva!“ řekla Emma.

Člun byl vzhůru nohama, zkorodovaným dnem obrácený k obloze. Po dívkách nebylo ani památky.

„Musíme se dostat blíž!“ zařval Hugh. Zapomněli jsme na únavu, chopili se vesel a směřovali k loďce a přitom volali do větru jména obou dívek.

Propluli jsme přílivem šatstva, které vypadlo z otevřených kufrů, každé z kroužících šatů připomínaly topící se dívku. Srdce mi v hrudi zběsile tlouklo, a i když jsem byl promočený na kost a třásl se, chlad jsem ani nevnímal. U Bronwyniny převrácené loďky jsme se setkali s Enochovým člunem a začali jsme prohledávat vodu společně.

„Kde jsou?“ naříkal Horác. „Ach bože, jestli jsme je ztratili…“

„Pod člunem!“ řekla Emma a ukazovala na trup. „Možná, že jsou uvězněny pod člunem!“

Uvolnil jsem jedno veslo z vidlice a zabušil jím na převrácenou loďku. „Jestli jste tam, vyplavte ven!“ křičel jsem. „Zachráníme vás!“

Hodnou chvíli nepřicházela žádná odpověď. Cítil jsem, jak se vzdaluje naděje na jejich záchranu. Ale pak se zevnitř obráceného člunu ozvalo v odpověď zaklepání a hned nato trupem projela pěst, úlomky dřeva odlétly a my jsme vyskočili překvapením.

„To je Bronwyn!“ vykřikla Emma. „Jsou naživu!“

Několika dalšími údery vytvořila Bronwyn v trupu lodi díru, kterou mohla prolézt. Natáhl jsem k ní své veslo, chytila se ho. Společně s Hughem a Emmou jsme ji vytáhli z vířící vody do našeho člunu zrovna ve chvíli, kdy se ten její potopil a zmizel ve vlnách. Byla zmatená, hysterická a křičela, i když sotva popadala dech. Volala Olivu, která s ní pod převráceným člunem nebyla. Stále jsme nevěděli, kde je.

„Oliva – musíme najít Olivu,“ drmolila Bronwyn od chvíle, co jsme ji dostali do člunu. Třásla se a vykašlávala mořskou vodu. Stála v rozhoupaném člunu a ukazovala do bouře. „Tam!“ vykřikla. „Vidíte to?“

Zaclonil jsem si oči rukou, abych je ochránil před pichlavým deštěm, a podíval jsem se tím směrem, ale viděl jsem jen vlny a mlhu. „Nic nevidím!“

„Je támhle!“ trvala na svém Bronwyn. „Lano!“

Pak jsem zahlédl, na co ukazovala. Nebyla to dívka, která by plácala ve vodě okolo sebe rukama, ale silný konopný provaz, jenž se zvedal z vody, v té vřavě ho skoro nebylo vidět. Žíla napjatého hnědého lana vycházela z vody a ztrácela se v mlze. Oliva musela být přivázána k druhému konci, na který jsme nedohlédli.

Doveslovali jsme k lanu a Bronwyn je začala přitahovat dolů, a asi po minutě se z mlhy nad našimi hlavami vynořila Oliva, jeden konec provazu pevně uvázaný okolo pasu. Ztratila boty, když se člun převrátil, ale Bronwyn už předtím přivázala Olivu ke kotevnímu lanu, jehož druhý konec teď spočíval na mořském dně. Kdyby to neudělala, Oliva by už byla jistě ztracena kdesi v mracích.

Oliva se vrhla Bronwyn okolo krku a jásala: „Tys mě zachránila, tys mě zachránila!“

Objímaly se. Při pohledu na ně se mi udělal v krku knedlík.

„Ještě nejsme mimo nebezpečí,“ řekla Bronwyn. „Musíme se dostat ke břehu dřív, než přijde noc, jinak je tohle teprve začátek našich problémů.“

***

Bouře trochu polevila a nebezpečné vlny se uklidnily, ale nebylo možné si ani představit, že bychom udělali jediný záběr, třeba i na dokonale klidné hladině. Nebyli jsme ještě ani v půli cesty k pevnině a já už jsem si připadal beznadějně vyčerpaný. V rukou mi pulzovala bolest. Paže jsem měl těžké jako kmeny stromů. Jako by to nestačilo, nekonečným houpáním člunu se mi zvedal žaludek – a soudě podle zelených tváří okolo, nebyl jsem sám.

„Chvilku si odpočineme,“ navrhla Emma a snažila se, aby to znělo povzbudivě. „Odpočineme si a vylijeme ze člunů vodu, než se mlha rozpustí…“

„Mlha jako tahle má svůj vlastní rozum,“ pronesl Enoch. „Může trvat celé dny, než se protrhá. Za pár hodin nastane tma a pak budeme jen doufat, že vydržíme do rána, aniž by nás našly ty stvůry. Zůstaneme naprosto bezbranní.“

„A bez vody,“ řekl Hugh.

„A jídla,“ dodal Millard.

Oliva zvedla obě ruce do vzduchu a řekla: „Já vím, kde je!“

„Kde je co?“ zeptala se Emma.

„Země. Viděla jsem ji, když jsem se vznášela na konci provazu.“ Oliva vystoupala nad mlhu a zřetelně zahlédla pevninu.

„To je k ničemu,“ bručel Enoch. „Už jsme se tu od té chvíle, co jsi byla tam nahoře, otočili kolem vlastní osy nejmíň šestkrát.“

„Tak mě znovu vypusťte.“

„Myslíš to vážně?“ zeptala se jí Emma. „Je to nebezpečné. Co když tě chytí vítr anebo se přetrhne lano?“

Oliva se tvářila odhodlaně. „Vypusťte mě nahoru,“ opakovala.

„Když na tom trvá, nemá smysl s ní diskutovat,“ řekla Emma. „Přines lano, Bronwyn.“

„Jsi ta nejstatečnější holčička, jakou jsem kdy poznala,“ řekla Bronwyn a pak se pustila do práce. Vytáhla kotvu z vody, dala ji do našeho člunu a dlouhým lanem jsme svázali dohromady oba zbývající čluny, aby se už nemohly nikdy odloučit, a pak jsme vypustili Olivu mlhou vzhůru do nebe.

Nastal zvláštní, tichý okamžik, kdy jsme všichni zírali na provaz ztrácející se v oblacích, hlavy zakloněné – a čekali jsme na nějaké znamení z nebes.

Ticho přerušil Enoch. „Tak co?“ zavolal netrpělivě.

„Vidím ji!“ Olivin hlásek zněl na pozadí zpěněných vln jako slabounké pištění. „Přímo před námi!“

„To mi stačí!“ řekla Bronwyn, a zatímco jsme se my ostatní drželi za břicha a seděli zhrouceně na svých sedátkách, vlezla do předního člunu, chopila se vesel a začala zabírat, vedená jen tenkým hláskem Olivy, neviditelného anděla v oblacích.

„Doleva… ještě doleva… ne tolik!“

A tak jsme pomalu dorazili k pevnině, mlha nás neustále pronásledovala, její dlouhé šedé nozdry připomínaly strašidelné prsty nějakého přízraku, který se nás bez přestání snaží přitáhnout zpět k sobě.

Jako by nás ostrov nechtěl nechat odejít.

Kapitola dvě

Naše čluny přistály na kamenité mělčině. Vylezli jsme na břeh, právě když slunce potemnělo za šedivými mraky. Do úplného setmění zbývala asi hodina. Kamenitá pláž byla poseta mořskými chaluhami, které tu zanechal odliv, ale mně připadala krásná, krásnější než jakákoliv turistická pláž v barvě šampaňského vína tam u nás doma. Znamenalo to, že jsme to dokázali. Co to znamenalo pro ostatní, jsem si ani nedokázal představit. Většina z nich v životě nevytáhla paty z Cairnholmu, a nyní se užasle rozhlíželi kolem sebe, zmatení z toho, že jsou stále ještě naživu, a přemítali, jak s tím naložit.

Vyvrávorali jsme ze člunů, nohy jsme měli jako gumové. Fiona si nabrala do dlaně mazlavé kamínky, dala si je do pusy a převalovala je na jazyku, jako by potřebovala všech pět smyslů k tomu, aby přesvědčila samu sebe, že se jí to nezdá – právě tak jsem si připadal, když jsem se poprvé ocitl v časové smyčce slečny Peregrinové. Nikdy v životě jsem nevěřil svým očím méně. Bronwyn zahekala a svalila se na zem, nevýslovně vyčerpaná. Obklopili jsme ji a věnovali jí všemožnou péči a zasypávali ji díky za všechno, co pro nás udělala, ale bylo to rozpačité. Náš dluh byl příliš veliký a slova „děkuji ti“ příliš nedostatečná, a ona se nás snažila máváním odehnat, jenže byla tak unavená, že ani nedokázala zvednout ruku. Mezitím Emma s chlapci přitáhla na zem Olivu z mraků.

„Vždyť ty jsi úplně modrá!“ vykřikla Emma, když Oliva vystoupila z mlhy, a vyskočila, aby děvčátko sevřela v náručí. Oliva byla promočená a promrzlá, drkotala zuby. Neměli jsme žádné přikrývky, ani kousíček suchého oblečení, které bychom jí mohli dát, a tak Emma přejížděla svýma horkýma rukama po Olivině těle, dokud ta nejhorší třesavka nepominula, pak poslala Fionu a Horáce nasbírat trochu naplaveného dříví na oheň. Zatímco jsme čekali, až se ti dva vrátí, shromáždili jsme se okolo člunů, abychom zjistili, o co všechno jsme na moři přišli. Byl to neradostný seznam. Skoro všechno, co jsme si vzali, teď leželo na mořském dně.

Zůstaly nám jen šaty, které jsme měli na sobě, trocha jídla v zrezivělých konzervách a Bronwynin obrovitý lodní kufr, nezničitelný a zřejmě nepotopitelný – a tak nehorázně těžký, že jej unesla jen Bronwyn sama. Otevřeli jsme jeho kovové zámky v naději, že najdeme něco užitečného anebo – ještě lépe – něco k snědku, ale byla v něm jen třísvazková sbírka povídek s názvem Podivné pohádky, jejíž stránky nasákly mořskou vodou, a luxusní kobereček do koupelny s vyšitými písmeny ALP, iniciálami slečny Peregrinové.

„Ach, díky bohu! Někdo si vzpomněl na rohožku do koupelny,“ pronesl Enoch s kamennou tváří. „Jsme spaseni.“

Všechno ostatní bylo pryč, včetně obou našich map – malé, kterou Emma používala, aby nás navigovala přes kanál, i velkého, v kůži vázaného atlasu smyček – Mapy dní, která byla Millardovým osobním pokladem. Když si Millard uvědomil, že o atlas přišel, začal vzdychat. „Byl to jeden z pouhých pěti dosud existujících výtisků!“ vzlykal. „Měl nevyčíslitelnou hodnotu! A to ani nemluvím o tom, že v něm byly stohy mých osobních poznámek a anotací!“

„Aspoň že máme Podivné pohádky,“ řekla Claire a ždímala si mořskou vodu ze svých blonďatých kučer. „Neusnu bez toho, abych si některou z nich neposlechla.“

„K čemu jsou nám pohádky, když ani nenajdeme cestu?“ zeptal se Millard.

Nenajdeme cestu kam? pomyslel jsem si. Došlo mi, že v rychlosti, s jakou jsme utíkali z ostrova, děti mluvily vždy jen o tom, že se musíme dostat na pevninu, ale nikdy jsme neprobírali, co budeme dělat, až se tam dostaneme – jako kdyby pomyšlení, že v těch malých člunech cestu skutečně přežijeme, bylo tak přitažené za vlasy, tak směšně optimistické, že plánovat dál bylo ztrátou času. Pohlédl jsem na Emmu, tak jak jsem to často dělával, abych se ujistil. Prohlížela si ponuře pláž. Kamenitý štěrk vytvářel nízké duny, na nichž se kýval rákos. Za nimi byl hustý les – neproniknutelně vypadající bariéra zeleně, která se táhla oběma směry, kam až jsem dohlédl. Emma se svou nyní ztracenou mapou měla namířeno k nějakému přístavu, ale když udeřila bouře, bylo naším jediným cílem dostat se na souš. Nedokázali jsme odhadnout, nakolik jsme se odchýlili od původního kurzu. Neviděl jsem žádné cesty, žádné ukazatele, ba ani šlépěje. Jen divočinu.

Jistě, ve skutečnosti jsme nepotřebovali mapu, ukazatel směru ani cokoliv jiného. Potřebovali jsme slečnu Peregrinovou – celou, zhojenou –, tu slečnu Peregrinovou, která přesně ví, kam jít a jak nás tam bezpečně dostat. Ta, která teď seděla před námi na balvanu a sušila si peří, byla stejně zlomená jako její zmrzačené křídlo, které měla svěšené do znepokojivého tvaru písmene V. Viděl jsem, jak děti bolí, když ji takhle vidí. Považovaly ji za svou matku, svou ochránkyni. Bývala královnou jejich malého ostrovního světa, ale teď nemohla mluvit, nemohla vytvořit časovou smyčku, nemohla dokonce ani létat. Podívaly se na ni, trhly sebou a odvrátily oči.

Slečna Peregrinová upírala zrak na břidlicově šedé moře. Její oči byly tvrdé a černé a zračila se v nich nevýslovná lítost.

Jako by říkaly: Zklamala jsem vás.

***

Horác a Fiona se k nám vraceli obloukem přes kamenitý písek, vítr rozfoukal Fioniny divoké vlasy tak, že připomínaly bouřkový mrak, Horác šel svým houpavým krokem a oběma rukama si po stranách přidržoval cylindr, aby mu zůstal bezpečně na hlavě. Nějak se mu ho podařilo zachránit i během naší malé katastrofy na moři, ale byl teď sražený na jednu stranu, jako ohnutá roura. Ani tak se ho Horác nechtěl vzdát, říkal, že je to ta jediná věc, která se hodí k jeho zablácenému, skrz naskrz promočenému obleku ušitému na míru.

Ruce měli prázdné. „Žádné dřevo tu není!“ prohlásil Horác, když došli až k nám.

„Hledali jste v lese?“ zeptala se Emma a ukázala prstem na tmavou linii stromů za dunami.

„Je to moc strašidelné,“ odpověděl Horác. „Slyšeli jsme sýčka.“

„Odkdy se bojíte ptáků?“

Horác pokrčil rameny a zadíval se do písku. Fiona do něj dloubla loktem, zdálo se, že se vzpamatoval, a řekl: „Našli jsme ale něco jiného.“

„Skrýš?“ ptala se Emma.

„Cestu?“ zeptal se Millard.

„Husu, abychom si ji upekli k večeři?“ zeptala se Claire.

„Ne,“ odpověděl Horác. „Balony.“

Nastalo krátké rozpačité ticho.

„Co tím myslíš, že jste našli balony?“ řekla Emma.

„Veliké, na obloze, s lidmi uvnitř.“

Emmina tvář potemněla. „Ukažte nám je.“

Šli jsme za nimi zpět po cestě, kterou přišli a která zahýbala okolo zákrutu na pláži a šplhala vzhůru na malou hráz. Přemýšlel jsem, jak jsme si mohli nevšimnout něčeho tak viditelného, jako je horkovzdušný balon, dokud jsme nevystoupali na kopec a nezahlédli jsme je – ne ty velké barevné věci ve tvaru kapky, jaké vídáte na nástěnných kalendářích a reklamních plakátech (Nic není nemožné!), ale dva miniaturní zepelíny: černé vejčité vaky naplněné plynem s koši zavěšenými pod nimi a s pilotem v každém z nich. Vzducholodě byly malé a letěly nízko, houpaly se dozadu a dopředu, líně kličkovaly a hluk příboje byl hlasitější než tiché předení jejich vrtulí. Emma nás zahnala do vysokého rákosí a my jsme si klekli, aby nás nebylo vidět.

„To jsou lovci ponorek,“ řekl Enoch a odpověděl tak na otázku dříve, než ji kdokoliv z nás položil. Millard byl možná expert, pokud šlo o mapy a knihy, ale Enoch se vyznal ve všem, co se týkalo armády. „Nejúčinnější způsob, jak najít nepřátelské ponorky, je ze vzduchu,“ vysvětloval.

„Proč teda letí tak blízko u země?“ zeptal jsem se. „A proč nejsou dál na moři?“

„To nevím.“

„Myslíš, že by mohli hledat… nás?“ odvážil se zeptat Horác.

„Pokud tím myslíš, že by to mohly být stvůry,“ řekl Hugh, „nedělej ze sebe hlupáka. Stvůry jsou na straně Němců. Jsou v té německé ponorce.“

„Stvůry se spolčí s kýmkoliv, pokud jde o jejich zájmy,“ namítl Millard. „Není důvod domnívat se, že neinfiltrovaly aparáty na obou válčících stranách.“

Nedokázal jsem odtrhnout oči od těch divných věcí na obloze. Vypadaly nepřirozeně, jako mechanický hmyz plný nádorovitých vajec.

„Nelíbí se mi, jak letí,“ řekl Enoch a bylo vidět, jak jeho bystré oči přemítají. „Prohledávají pobřeží, ne moře.“

„A co hledají?“ zeptala se Bronwyn, ale odpověď byla jasná a hrozivá a nikdo ji nechtěl vyslovit nahlas.

Hledaly nás.

Krčili jsme se jeden vedle druhého v rákosí a já vedle sebe cítil Emmino napjaté tělo. „Až řeknu, tak vyběhneme,“ sykla. „Ukryjeme čluny a pak se schováme my.“

Počkali jsme, až se balony odkolébají pryč, pak jsme se vyřítili z rákosí a modlili se, abychom byli dost daleko a oni nás nezahlédli. Když jsme běželi, přál jsem si, aby se ta mlha, která nás tak sužovala na moři, vrátila a poskytla nám úkryt. Napadlo mě, že nás už nejspíš jednou zachránila. Nebýt mlhy, tyhle balony by nás našly už dřív, ve člunech, když jsme neměli kam utéct. A tak to byla zřejmě ta poslední věc, kterou ostrov udělal, aby zachránil své podivné děti.

***

Vlekli jsme čluny přes pláž směrem k příbojové jeskyni. Vstup do ní tvořila černá puklina ve skále. Bronwyn se vydala ze všech sil a stěží se vlekla, natož aby táhla čluny, a tak jsme se my ostatní snažili a s hekáním jsme zápasili s trupy lodí, které se neustále zabodávaly svými čumáky do vlhkého písku. Když jsme byli v půli cesty přes pláž, vydala slečna Peregrinová varovný skřek a v té chvíli se nad dunami vyhouply dva zepelíny. Poháněni adrenalinem jsme se rychle rozběhli, vtáhli jsme čluny do jeskyně, jako kdyby jely po kolejích, a slečna Peregrinová se za námi belhala a táhla v písku za sebou zlomené křídlo.

Když jsme se konečně dostali z dohledu vzducholodí, převrátili jsme čluny a vlezli si pod ně, ve vlhké temnotě se ozýval jen náš sípavý dech. „Prosím, prosím, ať nás nevidí,“ modlila se nahlas Emma.

„Ach, božínku! Stopy!“ vykřikl Millard, sundal si kabát a vylezl po čtyřech ven zakrýt koleje, které zanechaly v písku naše čluny. Ze vzduchu by vypadaly jako šipky ukazující přímo na naši skrýš. Viděli jsme jen jeho vzdalující se šlépěje. Kdyby vylezl ven někdo jiný než Millard, jistě by ho spatřili.

Za chvíli se vrátil, roztřesený, obalený pískem a s červenou skvrnou, která ukazovala, kde je jeho hruď. „Blíží se,“ oddechoval těžce. „Udělal jsem, co jsem mohl.“

„Už zase krvácíš!“ řekla ustaraně Bronwyn. Millarda škrábla minulou noc během naší rvačky v majáku kulka, a i když se zotavoval překvapivě rychle, ještě zdaleka nebyl v pořádku. „Kde máš obvaz?“

„Zahodil jsem ho. Rána byla obvázaná tak složitě, že jsem ho nemohl rychle odmotat. Neviditelný člověk se musí umět okamžitě svléknout, jinak je mu tahle jeho schopnost k ničemu!“

„Ještě více k ničemu je mrtvý, ty tvrdohlavý mezku,“ řekla Emma. „Teď se nehýbej a nekousni se do jazyka. Bude to bolet.“ Vmáčkla dva prsty do dlaně druhé ruky, chvíli se soustředila, a když je znovu vytáhla, žhnuly rozpálené doruda.

Millard ucukl. „No tak, Emmo, radši abys…“

Emma zatlačila svými prsty na jeho poraněné rameno. Millard zalapal po dechu. Ozval se zvuk škvařícího se masa a z jeho kůže vystoupal proužek dýmu. Krvácení okamžitě ustalo.

„Budu mít jizvu!“ zafňukal Millard.

„Vážně? A kdo ji uvidí?“

Byl nevrlý a nic neříkal.

Motory zepelínů se ozývaly hlasitěji a pak ještě hlasitěji a jejich zvuk zesilovaly kamenné stěny jeskyně. Představoval jsem si, jak visí nad jeskyní, prohlížejí si naše stopy a chystají se zaútočit. Emma se o mě opřela ramenem. Drobotina se rozběhla k Bronwyn schovat si tváře do jejího klína a ona je objala. Navzdory našim podivným schopnostem jsme se cítili naprosto bezmocní – mohli jsme jen sedět schoulení a mrkat jeden na druhého v bledém pološeru, z nosů nám teklo a doufali jsme, že nás naši nepřátelé nechají na pokoji.

Konečně se zvuk motorů začal vzdalovat, a když jsme opět slyšeli svoje hlasy, Claire zamumlala Bronwyn do klína: „Vyprávěj nám, Wyn. Jsem vyděšená a vůbec se mi to nelíbí a myslím, že bych si namísto toho raději poslechla nějakou pohádku.“

„Ano, povíš nám nějakou?“ přidala se Oliva. „Nějaký příběh z Pohádek, prosím. Ty mám nejradši.“

Ze všech podivných měla Bronwyn nejvíce mateřských citů, pro ty malé byla dokonce více matkou než slečna Peregrinová. To Bronwyn je ukládala na noc do postele, Bronwyn jim četla pohádky a dávala jim pusu na čelo. Zdálo se, že její silné paže jsou jako dělané na to, aby je svíraly v hřejivém objetí, a její široká ramena určená k tomu, aby je nosila. Ale teď nebyl čas na příběhy – a to také řekla.

„Jak to že ne!“ namítl jízlivě Enoch. „Ale vynechej protentokrát Pohádky a vyprávěj nám o tom, jak chráněnci slečny Peregrinové našli cestu do bezpečí bez mapy a bez jídla, a po cestě je nesežrali netvoři! Tak strašně rád bych slyšel, jak skončí tenhle příběh.“

„Kéž by nám to mohla říct slečna Peregrinová,“ popotáhla Claire. Vyprostila se z Bronwynina objetí a šla k ptákovi, který nás pozoroval ze svého bidýlka na kýlu jednoho z převrácených člunů. „Co máme dělat, paní ředitelko?“ obrátila se na ni Claire. „Prosím, proměňte se zase v člověka. Prosím, probuďte se!“

Slečna Peregrinová zavrkala a pohladila křídlem Claire po vlasech. Pak se přidala Oliva, po tvářích jí stékaly slzy: „Potřebujeme vás, slečno Peregrinová! Jsme ztraceni a hrozí nám nebezpečí a máme větší a větší hlad a nemáme domov ani kamarády, jen jeden druhého, a potřebujeme vás!“

Černé oči slečny Peregrinové se třpytily. Odvrátila se, zůstala nepřístupná.

Bronwyn si klekla vedle obou děvčat. „Teď se nemůže proměnit, miláčku. Ale my ji dáme do pořádku, slibuju.“

„Ale jak?“ naléhala Oliva. Její otázka se odrážela od kamenných stěn a každá ozvěna ji kladla znovu.

Emma vstala. „Povím vám jak,“ řekla a všechny oči se obrátily k ní. „Půjdeme.“ Pravila to s takovým přesvědčením, až mi přeběhl mráz po zádech. „Půjdeme a půjdeme, dokud nepřijdeme do nějakého města.“

„Ale co když v okruhu padesáti kilometrů žádné město není?“ zeptal se Enoch.

„Pak ujdeme jednapadesát kilometrů. Ale vím, že nás vítr neodvál od původního směru tak daleko.“

„A když nás ze vzduchu zahlédnou stvůry?“ přidal se Hugh.

„Nezahlédnou. Dáme si pozor.“

„A co když na nás čekají v tom městě?“ namítl Horác.

„Budeme předstírat, že jsme normální. Budeme se za ně vydávat.“

„To mi nikdy moc nešlo,“ poznamenal Millard se smíchem.

„Tebe neuvidí vůbec, Mille. Ty budeš naše předsunutá hlídka a náš utajený zásobovatel vším potřebným.“

„Jsem docela nadaný zloděj,“ řekl s nádechem hrdosti. „Skutečný mistr umění pěti prstů.“

„A pak?“ zamumlal Enoch nevrle. „Možná budeme mít co do žaludku a teplé místo na spaní, ale budeme pořád venku, vystaveni nepřátelům, zranitelní, bez smyčky… a slečna Peregrinová je… je pořád…“

„Nějak smyčku najdeme,“ řekla Emma. „Pro ty, kdo vědí, co hledat, jsou tu orientační body a směrovky. A když nebudou, najdeme někoho, jako jsme my, spřízněného podivného, který nám ukáže, kde je nejbližší smyčka. A v té smyčce bude ymbryna a ta ymbryna dokáže slečně Peregrinové pomoci tak, jak to potřebuje.“

Nikdy jsem se nesetkal s nikým, kdo by byl tak troufale sebejistý jako Emma. Všechno na ní tu sebejistotu vyzařovalo – způsob, jakým se nosila, s rameny dozadu, pevná řada zubů, kterou ukázala, když se pro něco rozhodla, to, jak končila každou větu tečkou a nikdy otazníkem. Bylo to nakažlivé a líbilo se mi to, a měl jsem co dělat, abych potlačil náhlé nutkání políbit ji, rovnou tady a přede všemi.

Hugh zakašlal a z úst se mu vyhrnuly včely, aby se zformovaly do otazníku, který se třepotavě vznášel ve vzduchu. „Jak si můžeš být tak setsakramentsky jistá?“ zeptal se.

„Protože jsem, a basta.“ A otřela si o sebe dlaně, aby svoje slova zdůraznila.

„Mluvíš hezky plamenně,“ řekl Millard, „a já to nechci kazit, ale pokud víme, slečna Peregrinová je jediná ymbryna, která je ještě na svobodě. Jen si vzpomeňte, co nám říkala slečna Tenkozobcová – stvůry pořádají nájezdy na smyčky a unášejí ymbryny už celé týdny. Což znamená, že i kdybychom dokázali nějakou smyčku najít, nemůžeme vědět, zda je v ní ymbryna anebo zda ji už neobsadili naši nepřátelé. Nemůžeme jen tak zaklepat na dveře smyčky a doufat, že v ní nejsou stvůry.“

„Anebo že okolo ní nejsou netvoři napůl mrtví hladem,“ dodal Enoch.

„Nebudeme muset doufat,“ řekla Emma a pak se na mě usmála. „Jacob nám to řekne.“

Celým tělem mi projel mráz. „Já?“

„Cítíš přece netvory na dálku, ne?“ řekla Emma. „Kromě toho, že je vidíš?“

„Když jsou nablízku, je mi, jako by se mi chtělo zvracet,“ připustil jsem.

„Jak blízko musí být?“ zeptal se Millard. „Pokud je to jen pár metrů, stále budeme na dosah jejich nenasytnosti. Potřebovali bychom, abys je cítil na mnohem větší vzdálenost.“

„Ještě jsem to pořádně nezkoušel,“ přiznal jsem. „Je to pro mě všechno tak nové.“

Měl jsem zkušenost jen s Malthusem, netvorem doktora Golana – tím, který zabil mého dědečka a pak mě skoro utopil v cairnholmské bažině. Jak byl daleko, když jsem poprvé ucítil, že mě špehuje a číhá před mým domem v Englewoodu, to jsem netušil.

„Na tom nesejde, svůj talent můžeš rozvíjet,“ řekl Millard. „Podivné schopnosti jsou tak trochu jako svaly – čím víc je cvičíš, tím jsou větší.“

„To je učiněné bláznovství!“ vložil se do toho Enoch. „To jste skutečně takoví zoufalci, že všechno vsadíte na něho? Vždyť je to jenom kluk – ustrašený normální kluk, který o našem světě neví skoro nic!“

„Není normální,“ řekla Emma a zatvářila se, jako by to byla ta nejhorší nadávka. „Je jeden z nás!“

„Blbost!“ zaječel Enoch. „To, že v jeho žilách koluje špetka podivné krve, z něho ještě nedělá mýho bráchu. A určitě ne ochránce! Nevíme, čeho je schopen – nejspíš by na padesát metrů nepoznal rozdíl mezi netvorem a zaraženými prdy!“

„Vždyť jednoho z nich zabil, ne?“ řekla Bronwyn. „Vrazil mu nůžky na ovce do očí! Kdy jsi naposledy slyšel o někom podivném, který udělal něco takového už v tak útlém věku?“

„O nikom od dob Abeových,“ řekl Hugh a při zmínce toho jména se mezi dětmi rozhostilo uctivé ticho.

„Slyšela jsem, že jednou zabil jednoho holýma rukama,“ řekla Bronwyn.

„Já jsem zase slyšel, že jednoho zabil pletací jehlicí a kouskem vlny,“ přidal se Horác. „Vlastně se mi to zdálo, takže to určitě udělal.“

„Polovina z těch příběhů jsou jen báchorky a s každým dalším rokem jsou nafouknutější,“ řekl Enoch. „Ten Abraham Portman, kterého jsem znal já, nikdy nehnul ani prstem, aby nám pomohl.“

„Byl to velký podivný!“ řekla Bronwyn. „Bojoval statečně a zabil kvůli nám desítky netvorů!“

„A pak utekl a nechal nás, abychom se v tom domě skrývali jako uprchlíci, zatímco se toulal po Americe a hrál si na hrdinu!“

„Nevíš, o čem mluvíš,“ přerušila ho Emma rudá vzteky. „Šlo o mnohem víc.“

Enoch pokrčil rameny. „Tak či onak, o to tu stejně nejde,“ řekl. „Ať si o Abeovi myslíte cokoliv, ten kluk není jako on.“

V tu chvíli jsem Enocha nenáviděl, a přesto jsem mu jeho pochybnosti týkající se mé osoby nemohl mít za zlé. Jak by se ostatní, tak jistí a zkušení, pokud jde o jejich podivné dovednosti, mohli tolik spoléhat na mě – na něco, čemu jsem teprve začínal rozumět? A věděl jsem teprve pár dní, že jsem toho schopen. To, čí jsem vnuk, se nezdálo důležité. Prostě jsem nevěděl, co dělám.

„Máš pravdu, nejsem stejný jako můj dědeček,“ řekl jsem. „Jsem jenom kluk z Floridy. Možná jsem měl prostě štěstí, když jsem toho netvora zabil.“

„Nesmysl,“ namítla Emma. „Jednoho dne z tebe bude stejný zabiják netvorů, jako byl Abe.“

„Jednoho dne brzy, doufejme,“ poznamenal Hugh.

„Je to tvůj osud,“ řekl Horác a způsob, jakým to pronesl, mě dovedl k myšlence, že ví něco, co já ne.

„A i kdyby ne,“ řekl Hugh a poklepal mě po zádech, „jsi to jediné, co máme, kámo.“

„Jestli je tomu tak, pomáhej nám pták,“ řekl Enoch.

Hlava se mi točila. Hrozilo, že se pod tíhou jejich očekávání zhroutím. Vstal jsem poněkud vrávoravě a zamířil k východu z jeskyně. „Potřebuji trochu na vzduch,“ řekl jsem a protáhl se kolem Enocha.

„Jacobe, počkej!“ volala Emma. „Balony!“

Ale ty byly dávno pryč.

„Jen ho nechej,“ zabručel Enoch. „Jestli se na nás usměje štěstí, odplave zpátky do Ameriky.“

***

Když jsem kráčel k vodě, pokoušel jsem si představit sám sebe tak, jak mě viděli mí noví přátelé, anebo jakého mě chtěli vidět. Ne jako Jacoba, kluka, který si jednou zlomil kotník, když utíkal za zmrzlinářským autem, anebo který se snažil neochotně na příkaz svého táty třikrát neúspěšně dostat do atletického týmu nevalné úrovně, ale jako Jacoba, inspektora stínů, zázračného vykladače pocitů v sevřených střevech, jasnovidce a mordýře skutečných příšer – a všeho toho, co bylo pro naši veselou skupinku podivných otázkou života či smrti.

Jak bych se mohl někdy vyrovnat svému dědečkovi?

Vylezl jsem na hromadu kamení na břehu a stál tam v naději, že mi klidný větřík vysuší provlhlé šaty, a ve skomírajícím světle jsem pozoroval moře, plátno pohyblivých odstínů šedé, které se mísily a temněly. V dálce tu a tam problesklo světlo. Byl to cairnholmský maják, vysílající svůj pozdrav na rozloučenou.

Hlavou se mi honily myšlenky a já jsem začal snít s očima otevřenýma.

Vidím muže středního věku, je pokrytý výkaly a bahnem, pomalu se vleče po úzkém výběžku útesu, mokré řídké vlasy má rozcuchané a padají mu do tváře. Vítr mu povívá tenkým kabátem, jako by to byla lodní plachta. Zastaví se, klesne a opře se o lokty. Strčí je mezi drny, které tu nadělal před několika týdny, kdy zkoumal tyto zátoky a hledal tokající rybáky a hnízda buřňáků. K očím si přikládá dalekohled, ale míří jím nízko, pod ta hnízda, na tenký srpek pláže, kde stoupající příliv hromadí věci a kolébá je: naplavené dříví a mořské řasy, kusy rozbitých člunů – a občas, jak tvrdí místní, i kusy těl.

Ten muž je můj otec. Hledá něco, co si zoufale nepřeje najít.

Hledá tělo svého syna.

Cítil jsem, že se něco dotklo mé boty, a otevřel jsem oči, vylekaný svým polosnem. Byla už skoro tma a já jsem seděl na hromadě kamení s koleny přitaženými k hrudi, a najednou tu byla Emma, větřík si pohrával s jejími vlasy a ona stála na písku pode mnou.

„Jak je ti?“ zeptala se.

Tato otázka by vyžadovala vysokoškolskou matematiku a nejméně hodinu diskuse, než by ji bylo možné zodpovědět. Cítil jsem stovku rozporuplných věcí, z nichž většinu pohltil chlad, byl jsem unavený a neměl jsem moc velký zájem vést nějaké hovory. Proto jsem řekl: „Je mi fajn, musím jen trochu uschnout.“ A nadzvedl jsem na důkaz přední část promočeného svetru.

„S tím ti můžu pomoct.“ Vyšplhala na hromadu kamení a posadila se vedle mě. „Podej mi ruku.“

Jednu jsem jí nabídl a Emma si ji položila na kolena. Přiložila si ruce k ústům a sehnula se k mému zápěstí. Pak se zhluboka nadechla a pomalu vydechovala skrze své dlaně. Mým předloktím projel neuvěřitelně uklidňující žár, jen tak tak, že to nebolelo.

„Je to moc?“ zeptala se.

Narovnal jsem se, zachvěl se po celém těle a zavrtěl odmítavě hlavou.

„Dobrá.“ Postupovala výš po mé paži a znovu vydechla. Další příliv sladkého tepla. Mezi nádechy řekla: „Doufám, že si neděláš hlavu kvůli tomu, co říkal Enoch. My ostatní ti věříme, Jacobe. Enoch dokáže být pořádně protivný kakabus, zvlášť když žárlí.“

„Myslím, že má pravdu,“ řekl jsem.

„To nemyslíš vážně, že ne?“

Najednou to ze mě všechno vypadlo. „Nemám ponětí, co dělám,“ řekl jsem. „Jak se na mě můžete spoléhat? Jestli jsem doopravdy podivný, pak jen trošičku, řekl bych. Jako kdybych byl nějaký nečistokrevný podivný, zatímco vy ostatní jste plnokrevníci.“

„Tak to nefunguje,“ řekla a smála se u toho.

„Ale můj dědeček byl mnohem podivnější než já. Musel být. Byl tak silný…“

„Ne, Jacobe,“ odporovala a zahleděla se na mě přivřenýma očima. „Je to až zarážející. V tolika věcech jsi zrovna jako on. Jsi také jiný, samozřejmě – jsi něžnější a laskavější –, ale cokoliv říkáš… je to jako Abe, když s námi začal žít.“

„Vážně?“

„Ano. I on byl zmatený. Nikdy žádného podivného neviděl. Nechápal svou moc a jak s ní nakládat, ani čeho je schopen. Popravdě, nevěděli jsme to ani my. Je to velmi vzácné, to, co dokážeš. Velmi vzácné. Ale tvůj dědeček se to naučil.“

„Jak?“ zeptal jsem se. „Kde?“

„Ve válce. Byl součástí tajné buňky britské armády, kterou tvořili samí podivní. Bojovali současně proti netvorům i proti Němcům. Ty věci, za které se nedostávají medaile – ale pro nás to byli hrdinové a nikdo nebyl větším hrdinou než tvůj dědeček. Oběti, které tito lidé přinesli, zabrzdily zlo na celá desetiletí a zachránily životy bezpočtu podivných.“

A přesto, pomyslel jsem si, nedokázal zachránit vlastní rodiče. Jak hořce tragické.

„A řeknu ti jedno,“ pokračovala Emma. „Ty jsi stejně podivný, jako byl on – a stejně tak statečný.“

„Ha ha. Teď se jen snažíš, abych se cítil líp.“

„Ne,“ řekla a podívala se mi do očí. „Nesnažím. Naučíš se to, Jacobe. Jednoho dne budeš ještě větším zabijákem netvorů než on.“

„Jasně, tohle mi říkají všichni. Jak si můžeš být tak jistá?“

„Cítím to hluboko v sobě,“ odpověděla. „Jsi k tomu předurčen, myslím. Tak, jako jsi byl předurčen k tomu přijet do Cairnholmu.“

„Těmhle věcem nevěřím. Vyšší moc. Hvězdy. Osud.“

„Neřekla jsem osud.“

„Být k něčemu předurčen je totéž,“ namítl jsem. „Osud je pro lidi z knížek o kouzelných mečích. Je to škvár. Jsem tu, protože můj dědeček mumlal něco o vašem ostrově deset vteřin před tím, než umřel – a to je všechno. Byla to jenom náhoda. Jsem rád, že mi to řekl, ale blouznil. Stejně dobře mi mohl oddrmolit seznam toho, co je třeba nakoupit.“

„Ale neudělal to,“ řekla.

Podrážděně jsem si povzdychl. „A když se vydáme hledat smyčky a vy budete spoléhat na to, že vás zachráním před netvory, a místo toho vás kvůli mně všechny zabijí, to bude taky osud?“

Zamračila se a položila moji ruku zpět do klína. „Neřekla jsem osud,“ opakovala. „Věřím tomu, že pokud jde v životě o něco velkého, neexistují náhody. Všechno se děje z nějakého důvodu. Ty jsi tady z nějakého důvodu – a není to proto, abys selhal a zemřel.“

Neměl jsem to srdce hádat se dál. „Dobře,“ řekl jsem. „Myslím si, že nemáš pravdu – ale doufám, že ji máš.“ Mrzelo mě, že jsem na ni předtím tak vyjel, ale byla mi zima, měl jsem strach a cítil se mizerně. Měl jsem dobré chvilky, ale i zlé, vyděšené myšlenky i myšlenky sebejisté – i když můj poměr strachu k sebejistotě byl teď dost deprimující, asi tak tři ku jedné, a v ustrašených chvílích jsem si připadal, že jsem tlačen do role, o kterou jsem se neprosil, jako dobrovolník v první válečné linii, o jejímž rozsahu nikdo z nás nic neví. „Osud“ připomínal povinnost, a pokud mám být vržen do bitvy s legií strašidelných tvorů, pak to musí být moje volba.

I když… svým způsobem jsem si už vybral, když jsem souhlasil s plavbou do neznáma po boku těchto podivných dětí. A když jsem skutečně zkoumal zaprášená zákoutí své mysli, nebyla pravda, že jsem se o to neprosil. Popravdě jsem o takovém dobrodružství snil odmala. Tehdy jsem věřil v osud a věřil jsem v něj absolutně, každým kouskem a vláknem svého dětského srdce. Cítil jsem uvnitř touhu, když jsem poslouchal neobvyklé příběhy svého dědečka. Jednoho dne to budu já. To, co nyní vypadalo jako povinnost, bývalo tehdy příslibem – že jednoho dne uteču ze svého městečka a prožiju výjimečný život, tak jako on, a že jednoho dne stejně jako dědeček Portman udělám něco důležitého. Dědeček mi říkával: „Bude z tebe skvělý muž, Jákobe. Opravdu skvělý chlap.“

„Jako jsi ty?“ ptával jsem se ho.

„Lepší,“ odpovídal mi.

Tenkrát jsem mu věřil a stále jsem mu věřit chtěl. Ale čím víc jsem se o něm dozvídal, tím delší byl jeho stín, a tím nemožnější mi připadalo, že bych jej někdy mohl překročit. A že by možná byla sebevražda se o to snažit. A když jsem si představoval sám sebe, jak se o to pokouším, vplížily se mi do hlavy myšlenky na otce – na chudáka mého zničeného otce – a než jsem je dokázal vypudit z mysli, divil jsem se, jak by mohl nějaký skvělý člověk udělat něco tak strašného někomu, kdo ho miluje.

Roztřásl jsem se. „Je ti zima,“ řekla Emma. „Nech mě dokončit, co jsem začala.“ Vzala moji druhou ruku a celou ji zlíbala svým dechem. Bylo to skoro víc, než jsem dokázal unést. Když se dostala k mému rameni, místo aby mi ruku vrátila do klína, položila si ji okolo krku. Přidal jsem k ní svou druhou ruku a ona mě také objala, naše čela se dotýkala.

Emma promluvila velmi tichým hlasem: „Doufám, že nelituješ toho, co sis vybral. Jsem moc ráda, že jsi tu s námi. Nevím, co bych si počala, kdybys odešel. Bojím se, že by mi nebylo vůbec dobře.“

Přemýšlel jsem o návratu. Chvíli jsem si to skutečně v duchu přehrával, jaké by to bylo, kdybych na jednom ze člunů dovesloval zpátky na ostrov a pak se vrátil domů.

Ale nemohl jsem to udělat. Nedokázal jsem si to skoro ani představit.

Zašeptal jsem: „Jak bych mohl?“

„Až se slečna Peregrinová znovu promění v člověka, bude tě moci poslat zpátky. Když budeš chtít.“

Moje otázka se netýkala logistiky. Měl jsem prostě na mysli: Jak bych mohl opustit tebe? Ale ta slova se nedala vyslovit, nedokázal jsem je přenést přes rty. Tak jsem je zadržel v sobě a namísto toho jsem ji políbil.

Tentokrát došel dech Emmě. Zvedla ruce k mým tvářím, ale zastavila se, ostýchala se jich dotknout. Sálaly z nich vlny tepla.

„Dotkni se mě,“ poprosil jsem.

„Nechci tě spálit,“ řekla, ale náhlá sprška jisker v mé hrudi mi napověděla ‚Je mi to jedno‘, a tak jsem ji vzal za prsty a hladil si jimi tvář a oba jsme prudce oddechovali. Bylo mi horko, ale neodtáhl jsem se. Neopovážil bych se, ze strachu, že by se mě přestala dotýkat. A pak se naše rty znovu setkaly a my se znovu líbali, a její neobvyklá horkost mi pronikala celým tělem.

Zavřel jsem oči. Svět se vytratil.

Jestli bylo mé tělo v noční mlze studené, necítil jsem to. Jestli mi v uších burácelo moře, neslyšel jsem je. Jestli skála, na které jsem seděl, byla špičatá a drsná, nevnímal jsem to. Nic kromě nás dvou neexistovalo.

Pak se ve tmě ozvalo hrozné zadunění, ale nemyslel jsem na to – nemohl jsem se odtrhnout od Emmy –, dokud se ten zvuk nevrátil dvojitou ozvěnou a nepřipojilo se k němu příšerné skřípání železa a neoslepilo nás světlo, a já už je nedokázal vytěsnit.

Maják, pomyslel jsem si. Maják se řítí do moře. Ale maják byl jen bod v dálce, ne záblesk jasný jako slunce, a jeho světlo se šířilo jen jedním směrem, ne dozadu a dopředu jako hledáček.

Nebyl to žádný maják. Byl to světlomet – a to světlo přicházelo z moře kousek od břehu.

Byl to reflektor ponorky.

***

Nastal kratičký okamžik hrůzy, kdy mozek neovládá nohy. Moje oči a uši zaregistrovaly ponorku kousek od břehu – kovová bestie vynořující se z moře, voda stékající z jejích boků, muži řítící se otevřenými průlezy na její palubu, křičeli a mířili světelnými kanony přímo na nás. A pak dospěl pokyn z mozku k mým nohám a my jsme klouzali, padali a letěli dolů po kamení, a utíkali jako o závod.

Kužel světla vrhal naše podlouhlé a bizarní stíny po pláži. Kulky dělaly v písku důlky jak od neštovic a hvízdaly vzduchem.

Z amplionu duněl hlas. „STŮJTE! NEUTÍKEJTE!“

Vřítili jsme se do jeskyně – Jdou sem, jsou tady, vstávat, vstávejte –, ale děti to pozdvižení venku slyšely a už byly na nohou – všechny kromě Bronwyn, která se na moři tak vyčerpala, že usnula opřená o stěnu jeskyně a nemohli jsme ji probudit. Třásli jsme s ní a křičeli jí do obličeje, ale ona jen zasténala a odehnala nás mávnutím ruky. Nakonec jsme ji museli nadzvednout v pase, což bylo jako zvednout cihlovou věž, ale jakmile se chodidly dotkla země, její zarudlá víčka se otevřela a vzpamatovala se.

Popadli jsme svoje věci, vděční teď za to, že jsou tak drobné a je jich tak málo. Emma vzala slečnu Peregrinovou do dlaní. Vyřítili jsme se ven. Když jsme běželi směrem k dunám, zahlédl jsem za námi skupinu mužských siluet, které šplouchaly ve vodě, jak běžely těch posledních několik metrů ke břehu. Nad hlavami držely pušky, aby zůstaly v suchu.

Proběhli jsme skupinkou stromů, které se ohýbaly větrem, a vběhli do lesa bez pěšin. Obklopila nás tma. Tu část měsíce, která dosud nebyla ukrytá za mraky, teď schovaly stromy, jejichž větve zachycovaly mdlé světlo. Nebyl čas, aby si naše oči zvykly anebo abychom si opatrně razili cestu či dělali cokoliv jiného, než utíkali, sotva popadajíce dech, jako klopýtající stádo s rozpaženýma rukama, co uskakuje před kmeny stromů, které jako by se zhmotňovaly ve vzduchu jen pár centimetrů od nás.

Po několika minutách jsme se zastavili a naslouchali jsme. Hlasy nás stále pronásledovaly, jen se k nim teď připojil další zvuk – psí štěkot.

Utíkali jsme dál.

Kapitola tři

Připadalo nám, že se motáme temným lesem snad celé hodiny. Čas se nedal odhadnout ani podle měsíce, ani podle pohybu hvězd. Křik mužů a psí štěkot kolem nás kroužily, jak jsme utíkali, děsily nás odevšad a odnikud. Abychom svedli psy ze stopy, brodili jsme se ledovým potokem, dokud jsme nepřestali cítit vlastní nohy, a když jsme z potoka vylezli, zdálo se mi, že místo nohou se kymácím na bolavých pahýlech.

Po nějaké době jsme začali umdlévat. Někdo ve tmě vzlykal. Oliva a Claire začaly zaostávat, a tak je Bronwyn obětavě vzala do náručí, ale pak nestačila ani ona. Nakonec, když Horác zakopl o kořen, upadl na zem a zůstal ležet a prosil o chvilku odpočinku, jsme se zastavili všichni. „Vstávej, ty líná buzno!“ sykl na něj Enoch, ale i on supěl, opíral se o strom, aby popadl dech, a zdálo se, že ho veškerá bojovnost opustila.

Blížili jsme se k hranicím našich možností. Museli jsme se zastavit.

„Stejně nemá smysl běhat ve tmě pořád dokola,“ řekla Emma. „Mohli bychom snadno skončit přesně tam, odkud jsme vyšli.“

„Líp tenhle les pochopíme za denního světla,“ připojil se Millard.

„Za předpokladu, že se ho dožijeme,“ dodal Enoch.

Šuměl lehký deštík. Fiona pro nás vytvořila skrýš tím, že přiměla stromy, aby spojily dohromady spodní větve, hladila jejich kůru a šeptala kmenům, dokud se větve nespletly a nevytvořily střechu z listí, která nepropouští vodu, právě tak vysoko, abychom si pod ni mohli sednout. Vplazili jsme se dovnitř, leželi a poslouchali déšť a vzdálený štěkot psů. Někde v lese jsou stále muži s puškami, kteří nás honí. Zůstali jsme sami se svými myšlenkami a byl jsem si jistý, že každý z nás myslí na totéž – co s námi bude, jestli nás chytí.

Claire se dala do pláče, nejprve plakala tiše, ale pak stále hlasitěji, až obě její pusy bědovaly a ona nemohla mezi vzlyky popadnout dech.

„Uklidni se!“ nabádal ji Enoch. „Uslyší tě – a pak budeme mít všichni opravdu proč brečet!“

„Předhodí nás svým psům!“ naříkala. „Provrtají nás kulkami a odnesou slečnu Peregrinovou!“

Bronwyn objala děvčátko ve své velké náruči. „No tak, Claire! Musíš myslet na něco jiného!“

„Já se s-s-ssnažím!“ fňukala Claire.

„Snaž se víc!“

Claire se přinutila zavřít oči, zhluboka se nadechla a zadržela dech, dokud nevypadala jako balon, který se chystá prasknout – pak propukla v kašel a pláč, který byl ještě hlasitější.

Enoch jí položil ruce na obě ústa. „Pššššt!“

„O-o-omlouvám se!“ štkala. „M-m-možná kdybych poslouchala nějakou historku… něco z Po-Pohádek…“

„Nezačínej s tím zase,“ ozval se Millard. „Skoro lituji, že jsme ty prokleté knihy neztratili v moři s našimi ostatními věcmi!“

Slečna Peregrinová se postavila za Claire – tedy alespoň tak, jak to dokázala –, vyskočila na Bronwynin kufr a zaťukala na něj zobákem. V kufru byly spolu se skrovným zbytkem našich věcí i Pohádky.

„Souhlasím se slečnou Peregrinovou,“ řekl Enoch. „Za zkoušku to stojí – všechno, jen ať přestane naříkat!“

„Tak dobře, maličká,“ souhlasila Bronwyn, „ale jen jednu a musíš slíbit, že přestaneš plakat!“

„S-s-slibuju,“ popotáhla Claire.

Bronwyn otevřela kufr a vytáhla promočený svazek Podivných pohádek. Emma přispěchala blíž a zažehla na špičce svého prstu drobný plamínek, aby bylo vidět na čtení. Potom slečna Peregrinová, která se nemohla dočkat, aby Claire uklidnila, chytila do zobáku jeden okraj přebalu knihy a otevřela ji na zdánlivě náhodné kapitole. Bronwyn se pustila tlumeným hlasem do čtení.

„Kdysi dávno, v podivné době, se v hlubokém a prastarém lese potulovalo strašně moc zvířat. Byli tam králíci a jeleni a lišky, tak jako v každém lese, ale byla tu také méně obvyklá zvířata, jako třeba chmůrvědi chůdonozí, dvouhlaví rysové a mluvící emurafy. Tahle podivná zvířata byla vítaným terčem lovců, kteří je s oblibou stříleli, jejich kůže si věšeli na stěny a chlubili se jimi před svými kamarády lovci, ale ještě raději je prodávali do zoo, kde je zamkli do klece a vybírali peníze od těch, kdo se na ně chtěli podívat. Možná si myslíte, že je mnohem lepší být zavřený v kleci než se nechat zastřelit a pověsit na zeď, ale podivní tvorové musí být volní, aby byli šťastní, a po chvíli duše těch v klecích chřadnou a oni závidí svým druhům přitlučeným ke zdi.“

„Tohle je smutný příběh,“ reptala Claire. „Vyprávěj mi nějaký jiný.“

„Mně se líbí,“ řekl Enoch. „Pověz nám něco víc o tom střílení a věšení na zdi.“

Bronwyn je ignorovala oba. „Bylo to v dobách, kdy po Zemi ještě chodili obři,“ pokračovala, „tak jako za dávných časů Aldinnových, i když jich bylo jen málo a stále jich ubývalo. A tak se jednou stalo, že jeden z obrů žil nedaleko lesa, byl velmi laskavý a velmi zdvořilý, živil se jen rostlinami a jmenoval se Cuthbert. Jednoho dne si šel Cuthbert nasbírat do lesa drobné plody a uviděl lovce, jak honí emurafu. Protože to byl laskavý obr, zvedl Cuthbert malou rafu za zátylek jejího dlouhého krku, vztyčil se a postavil na špičky, což dělával málokdy, protože jeho staré kosti praskaly. Dosáhl tak velmi vysoko a umístil emurafu na vrchol hory, daleko od nebezpečí. Pak ještě pro pořádek rozdrtil lovcovy prsty u nohou na kaši.

Pověsti o Cuthbertově dobrotě se rozšířily po celém lese a brzy za ním každý den přicházela podivná zvířata a prosila ho, aby je vyzvedl na vrchol hory, mimo nebezpečí. A Cuthbert jim řekl: ,Ochráním vás, moji bratři a sestry. Chci po vás jen jedno – abyste se se mnou bavili a dělali mi společnost. Na světě už mnoho obrů nezbylo a občas mi bývá smutno.‘

A oni mu odpověděli: ,Samozřejmě, Cuthberte, rádi to pro tebe uděláme.‘

A tak každý den zachraňoval Cuthbert další a další podivná zvířata, zvedal je za zátylky a odnášel na vrchol hory, až byl nahoře celý podivný zvěřinec. A zvířata tam byla šťastná, protože mohla konečně žít v míru, a Cuthbert byl taky šťastný, protože když se postavil na špičky a opřel si bradu o vrcholek hory, mohl se se svými novými kamarády bavit, jak se mu zlíbilo. Pak jednoho rána přišla navštívit Cuthberta čarodějnice. Koupal se právě v malém jezírku ve stínu hory, když mu řekla: ,Je mi to strašně líto, ale musím tě teď proměnit v kámen.‘

,Proč bys to dělala?‘ zeptal se obr. ,Jsem velmi laskavý. Jsem z těch obrů, kteří pomáhají ostatním.‘

A ona mu odpověděla: ,Najala si mě rodina toho lovce, kterého jsi rozšlapal.‘

,Ach,‘ odpověděl. ,Zapomněl jsem na něho.‘

,Je mi to strašně líto,‘ opakovala čarodějnice a pak mávla březovým proutkem a ubohý Cuthbert zkameněl.

Najednou byl Cuthbert příliš těžký – tak těžký, že se začal propadat do jezera. Klesal a klesal a nepřestal klesat, dokud mu voda nesahala až po krk. Jeho zvířecí přátelé sledovali, co se děje, a i když se kvůli tomu cítili hrozně, došli k názoru, že pro něj nemohou nic udělat.

,Vím, že mě nemůžete zachránit,‘ volal na ně Cuthbert, ,ale aspoň přijďte a mluvte se mnou! Trčím tady dole a jsem tak strašně opuštěný!‘

,Jenže kdybychom šli dolů, lovci by nás zastřelili!‘ volala mu zvířata v odpověď.

Cuthbert věděl, že mají pravdu, ale pořád s nimi smlouval.

,Mluvte se mnou!‘ plakal. ,Prosím, přijďte a mluvte se mnou!‘

Zvířata se snažila Cuthbertovi zpívat a volala na něho z bezpečí na vrcholu hory, ale byla příliš daleko a jejich hlasy byly příliš slabé, takže i Cuthbertovi s jeho obříma ušima připadaly tišší než šepot listí ve větru.

,Mluvte se mnou!‘ žadonil. ,Přijďte a bavte se se mnou!‘

Ale zvířata ho neposlechla. A on plakal tak dlouho, až i jeho hrdlo zkamenělo. Konec.“

Bronwyn zavřela knihu.

Claire vypadala nešťastně. „To je všechno?“

Enoch se dal do smíchu.

„To je všechno,“ odpověděla Bronwyn.

„To je děsivý příběh,“ řekla Claire. „Vyprávěj jiný!“

„Příběh jako příběh,“ vložila se do toho Emma, „a teď je čas jít spát.“

Claire našpulila rty, ale přestala plakat, takže příběh splnil svůj účel.

„Zítřek zřejmě nebude o nic lehčí, než byl dnešek,“ řekl Millard. „Potřebujeme si co nejvíc odpočinout.“

Nasbírali jsme kusy pružného mechu, který nám posloužil jako polštář, Emma jej vysušila rukama, než jsme si ho nacpali pod hlavu. Protože jsme neměli pokrývky, přitulili jsme se jeden k druhému, abychom se zahřáli – Bronwyn k sobě přivinula nejmenší, Fiona se zamotala dohromady s Hughem, kterému vylétaly a vlétaly do otevřených úst včely, jak chrápal, a držely hlídku nad svým spícím pánem, Horác a Enoch se třásli obráceni k sobě zády, protože byli příliš hrdí, než aby se k sobě přitiskli, já jsem se přitulil k Emmě. Ležel jsem na zádech a ona v ohbí mé paže, hlavu na mé hrudi, její tvář byla tak svůdně blízko, že jsem ji mohl políbit na čelo, kdykoliv by se mi zachtělo – a nepřestal bych, jenže jsem byl skoro mrtvý únavou a ona hřála jako elektrická deka, a tak jsem brzy usnul a zdálo se mi o příjemných a zapomenutelných nanicovatostech.

Hezké sny si nikdy nepamatuji, v paměti mi vždy uvíznou jen ty špatné.

Byl zázrak, že jsem za daných okolností dokázal vůbec spát. I tady – když jsme utíkali, abychom zachránili holé životy, když jsme spali naprosto bezbranní, tváří v tvář smrti – i tady, v jejích pažích, jsem dokázal najít jistý klid.

Nad námi všemi bděla slečna Peregrinová, její černé oči zářily ve tmě. Ačkoliv byla poraněná a proměněná, zůstala naší ochránkyní.

V noci se ochladilo a Claire se roztřásla a rozkašlala. Bronwyn šťouchnutím probudila Emmu a řekla jí: „Slečno Bloomová, ta malá vás potřebuje, mám strach, aby neonemocněla.“ S tichou omluvou vyklouzla Emma z mého objetí a šla se postarat o Claire. Pocítil jsem osten žárlivosti, pak pocit provinění za to, že žárlím na nemocnou kamarádku. Tak jsem ležel sám a cítil, že jsem opuštěný, a zíral jsem do tmy, unavenější, než jsem kdy v životě byl, a přesto neschopen spát. Poslouchal jsem, jak se ostatní vrtí a vzdychají pod vlivem nočních můr, které se nemohly rovnat té, do níž se pravděpodobně probudíme. A nakonec se tma začala vrstvu po vrstvě loupat a obloha se téměř neznatelně oděla v jemnou bledou modř.

***

Za rozbřesku jsme se vyplazili z našeho úkrytu. Vybíral jsem si mech z vlasů a marně se snažil setřást bláto z kalhot, ale podařilo se mi ho jen rozetřít, takže jsem vypadal jako nějaký tvor z bažin, kterého vydávila země. Měl jsem takový hlad, že jsem to ještě nikdy nezažil, břicho jako by se samo užíralo zevnitř, a bolelo mě všude, kde jen bolet mohlo, z veslování a běhu a ze spaní na zemi. Přesto se nám dostalo milosrdenství – přes noc ustal déšť, pomalu se oteplovalo a zdálo se, že jsme unikli stvůrám a jejich psům, alespoň prozatím. Buď přestali štěkat anebo byli příliš daleko a my je neslyšeli.

Na útěku jsme se ovšem beznadějně ztratili. Hledat cestu lesem nebylo ve dne o nic lehčí než v noci. Jedle se zelenými větvemi se táhly do dáli v nekonečných, neuspořádaných řadách. Zem pokrýval koberec z napadaného listí, jenž zakrýval všechny stopy, které jsme tu možná minulou noc zanechali. Probudili jsme se uprostřed zeleného labyrintu bez mapy či kompasu, a protože slečna Peregrinová měla zlomené křídlo, nemohla vylétnout nad stromy, aby nás vedla. Enoch navrhl, abychom nad koruny stromů vypustili Olivu, jako jsme to udělali v mlze, ale neměli jsme provaz, který by ji udržel, a kdyby vyklouzla a dostala se do oblohy, už bychom ji nikdy nedostali zpátky.

Claire bylo stále hůř, ležela schoulená u Bronwyn v klíně, krůpěje potu jí stékaly po čele navzdory studenému vzduchu. Byla tak hubená, že jsem jí přes šaty mohl spočítat žebra.

„Bude v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Má horečku,“ řekla Bronwyn a přiložila ruku na dívčinu tvář. „Potřebuje léky.“

„Nejdřív musíme najít cestu ven z tohohle prokletého lesa,“ ozval se Millard.

„Nejprve bychom se měli najíst,“ řekl Enoch. „Najezme se a proberme naše možnosti.“

„Jaké možnosti?“ zeptala se Emma. „Zvolíme si směr a půjdeme. Kterýkoliv je stejně dobrý jako každý jiný.“

Sedli jsme si a v zasmušilém tichu jedli. Nikdy jsem neochutnal psí žrádlo, ale tohle bylo určitě horší – zahnědlé kousky rosolovitého tučného masa z rezavých konzerv, které jsme vydlabávali prsty, protože jsme neměli příbory.

„Zabalil jsem pět kusů nasoleného bažantího masa a tři konzervy paštiky z husích jater se zeleninou,“ pronesl Horác hořce, „a zůstalo jen tohle.“ Držel si nos, strčil si do krku sulcovitý kousek masa a spolkl ho bez žvýkání. „Myslím, že to je trest.“

„Za co?“ zeptala se Emma. „Byli jsme úplní andílci. Tedy většina z nás.“

„Možná za hříchy z minulých životů, já nevím.“

„Podivní nemají minulé životy,“ namítl Millard. „Žijeme všechny najednou.“

Rychle jsme dojedli, zakopali prázdné konzervy a připravili se na cestu. Právě když jsme se chystali vyrazit, rozrazil křoví a vstoupil do našeho provizorního tábora Hugh, včely mu kroužily okolo hlavy jako nervózní oblak. Nemohl popadnout dech, jak byl rozrušený.

„Kde jsi byl?“ vyzvídal Enoch.

„Potřeboval jsem trochu soukromí, abych vykonal své ranní poslání,“ vysvětloval Hugh, „a našel jsem…“

„Kdo ti dovolil odejít?“ ptal se Enoch. „Málem jsme šli bez tebe!“

„Kdo říká, že potřebuji nějaké svolení? Tak či tak, viděl jsem…“

„Nemůžeš si jen tak odejít! Co kdyby ses ztratil?“

„Už jsme se ztratili.“

„Ty ignorante! Co kdybys nenašel cestu zpátky?“

„Nechal jsem za sebou včely, jako vždycky…“

„Nechali byste ho laskavě domluvit!“ vykřikla Emma.

„Díky,“ řekl Hugh, pak se otočil a ukázal prstem na cestu, kterou přišel. „Viděl jsem vodu. Docela hodně vody, támhle mezi těmi stromy.“

Emmina tvář se zatáhla jako obloha. „My se snažíme dostat pryč od moře, ne zpátky k němu. Museli jsme se v noci vrátit po vlastních stopách.“

Šli jsme za Hughem zpátky po cestě, kterou přišel, Bronwyn nesla slečnu Peregrinovou na rameně a chudáka nemocnou Claire v náručí. Asi po sto metrech se za stromy objevil třpyt šedých vlnek – pořádná vodní plocha.

„Ach, tohle je prostě hrozné,“ řekl Horác. „Nahnali nás zpátky, rovnou do svého náručí!“

„Ale já žádné vojáky neslyším,“ řekla Emma. „Vlastně neslyším vůbec nic. Ani oceán.“

Ozval se Enoch: „To proto, že tohle není oceán, ty trumpeto.“ Vstal a rozběhl se k vodě. Když jsme ho dohnali, už stál s chodidly zabořenými ve vlhkém písku, ohlížel se na nás se samolibým úšklebkem, který znamenal: já vám to říkal. Měl pravdu, tohle nebylo moře. Bylo to šedé jezero zahalené v ranním oparu, široké a lemované jedlemi, klidná hladina hladká jako břidlice. Ale tím nejnápadnějším rysem bylo něco, čeho jsem si hned nevšiml, dokud Claire neukázala na velký skalnatý útvar vyčnívající z nedaleké mělčiny. Nejprve po něm mé oči jen sklouzly, ale pak jsem se podíval podruhé. Bylo na tom něco tajemného – a rozhodně něco důvěrně známého.

„To je ten obr z pohádky!“ zvolala Claire a ukazovala prstem ze svého místa v Bronwynině náručí. „To je Cuthbert!“

Bronwyn ji pohladila po hlavě. „Pšššt, zlatíčko, máš horečku.“

„Nebuď směšná,“ řekl Enoch. „Je to jenom skála.“

Ale nebyla. Ačkoliv vítr a déšť ty rysy trochu narušily, skála vypadala přesně jako nějaký obr, který stojí ve vodách jezera až po krk. Jasně jsme viděli, že má hlavu a krk a nos, a dokonce i ohryzek, a nahoře rostly zakrslé stromy, které vypadaly jako rozcuchané vlasy. Co bylo ale opravdu zvláštní, to byla poloha jeho hlavy – zakloněná, s otevřenými ústy, jako kdyby (stejně jako ten obr v příběhu, který jsme slyšeli zrovna minulou noc) zkameněl ve chvíli, kdy volal na své přátele na vrcholku hory.

„A podívejte!“ zvolala Oliva a ukázala na strmý skalnatý útes tyčící se v dálce. „To musí být Cuthbertova hora!“

„Obři jsou skuteční,“ zamumlala Claire udiveným slabým hláskem. „A stejně tak Pohádky!“

„Jenom nedělejme absurdní unáhlené závěry,“ nabádal Enoch. „Co je pravděpodobnější? Že se autor té pohádky, kterou jsme včera večer četli, inspiroval nějakou skálou, která náhodou připomíná hlavu obra, anebo že tahle skála ve tvaru hlavy patřila skutečně obrovi?“

„Ze všeho si děláš jenom legraci,“ řekla Oliva. „Já na rozdíl od tebe v obry věřím!“

„Pohádky jsou jenom pohádky a nic víc,“ bručel Enoch.

„Zvláštní,“ řekl jsem, „přesně tohle jsem si myslel já o vás, než jsem vás poznal.“

Oliva se zasmála. „Jacobe, ty jsi ale moula. Ty sis opravdu myslel, že jsme vymyšlení?“

„Ovšem. A dokonce jsem si to chvíli myslel i potom, co jsem vás poznal. Že přicházím o rozum.“

„Ať už je to skutečné nebo ne, je to neuvěřitelná shoda okolností,“ řekl Millard. „Číst ten příběh právě minulou noc a pak příštího rána narazit právě na ten kousek geografie, který jej inspiroval? Jaká je pravděpodobnost?“

„Myslím si, že to není shoda okolností,“ řekla Emma. „Tu knihu otevřela slečna Peregrinová, vzpomínáte si? Určitě ten příběh vybrala záměrně.“

Bronwyn otočila hlavu, aby se podívala na ptáka, který jí seděl na rameni, a zeptala se: „Je to tak, slečno Peregrinová? Proč?“

„Protože to něco znamená,“ řekla Emma.

„Nepochybně,“ řekl Enoch. „Znamená to, že bychom měli na ten útes vylézt. Možná pak zjistíme, jak se dostat z tohohle lesa!“

„Myslím, že ta pohádka něco znamená,“ řekla Emma. „Co si v tom příběhu přál obr? O co prosil stále dokola?“

„Aby s ním někdo mluvil!“ odpověděla Oliva jako nedočkavá žačka.

„Přesně,“ souhlasila Emma. „Takže, jestli chce mluvit, poslechněme si, co chce říct.“ A brodila se dál do jezera.

Sledovali jsme ji, tak trochu popletení tím vším.

„Kam jde?“ zeptal se Millard. Zdálo se, že se obrací na mě. Zavrtěl jsem hlavou.

„Jdou po nás stvůry!“ volal za Emmou Enoch. „Jsme beznadějně ztracení! Co si pro ptačí zeleň na zemi myslíš?“

„Myslím podivně!“ zavolala na něj Emma. Přečvachtala po mělčině až k patě skály, pak vylezla na její čelist a zírala do otevřených úst.

„No?“ volal jsem na ni. „Co vidíš?“

„Nevím!“ odpověděla. „Vypadá to, že to vede hluboko dolů. Podívám se!“

Emma vlezla do obrových kamenných úst.

„Raději vylez, než se poraníš!“ křičel na ni Horác. „Všichni jsme z tebe nervózní!“

„Ty jsi ze všeho nervózní,“ poznamenal Hugh.

Emma hodila obrovi do krku kámen a poslouchala, co uslyší jako odpověď. „Myslím, že by to mohla být…,“ začala, ale pak uklouzla po štěrku a její poslední slova už jsme neslyšeli, jak se drápala nahoru a snažila se zachytit, aby nespadla.

„Buď opatrná!“ křičel jsem a srdce mi tlouklo jako o život. „Počkej, jdu za tebou!“

Brodil jsem se jezerem za ní.

„Co by to mohlo být?“ volal Enoch.

„Existuje jen jediný způsob, jak to zjistit!“ řekla Emma vzrušeně a šplhala dál do obrových úst.

„Ach bože,“ řekl Horác. „Ona tam leze…“

„Počkej!“ zavolal jsem znovu – ale už byla pryč, zmizela v obrově hrdle.

***

Zblízka se zdál obr dokonce ještě větší než ze břehu, a když jsem nakukoval dolů, do jeho temného hrdla, přísahal bych, že slyším dech starého Cuthberta. Přiložil jsem ruce k ústům a vykřikl Emmino jméno. Ozvěnou se mi vrátil můj vlastní hlas. I ostatní se teď brodili jezerem, ale nemohl jsem na ně čekat – co když má tam dole problémy –, zaťal jsem zuby, strčil nohy do temnoty a pustil jsem se.

Padal jsem dlouho. Celou sekundu. Pak cák – vjel jsem do vody tak studené, až jsem zalapal po dechu a všechny svaly se mi naráz scvrkly. Uvědomil jsem si, že musím šlapat vodu, jinak se utopím. Ocitl jsem se v tmavé úzké komoře naplněné vodou a nemohl dlouhým hladkým hrdlem obra zpátky. Nebyl tu žádný provaz, žebřík ani záchytná místa. Volal jsem Emmu, ale nikdo se neozýval.

Ach bože, pomyslel jsem si. Utopila se!

Ale pak mě něco polechtalo na paži a všude okolo mě se vyvalily bubliny, a chvíli nato se na hladině objevila Emma a popadala dech.

V bledém světle se zdála být v pořádku. „Na co čekáš?“ řekla a plácala do vody rukou, jako by mě chtěla stáhnout s sebou. „Pojď!“

„Zbláznila ses?“ řekl jsem. „Jsme tu v pasti!“

„Ovšem že nejsme!“ odpověděla.

Nad námi se ozval Bronwynin hlas. „Halóóóó, já vás tam dole slyším! Co jste našli?“

„Myslím, že je to vstup do časové smyčky!“ zavolala Emma zpátky. „Řekni všem, aby skočili dovnitř a ničeho se nebáli – počkáme na vás s Jacobem na druhé straně!“

A pak mě vzala za ruku, a i když jsem tak docela nechápal, o co jde, pořádně jsem se nadechl a nechal se stáhnout pod vodu. Trhavě jsme se pohybovali, kopali nohama a mířili dolů ke skalnímu otvoru, kterým bychom se mohli protáhnout a kterým pronikala slabá zář denního světla. Strčila mě dovnitř a pak se protáhla za mnou, proplavali jsme šachtou dlouhou asi tři metry do jezera. Nad námi jsem viděl jen zčeřenou hladinu a nad ní modrou oblohu. Jak jsme stoupali na hladinu, voda byla podstatně teplejší. Potom jsem prorazili hladinou na vzduch a lapali po dechu, a já jsem okamžitě cítil, že se počasí změnilo – bylo teď horko a dusno a světlo se změnilo ve zlatou odpolední zář. Změnila se i hloubka jezera – voda teď sahala obrovi až po bradu.

„Vidíš?“ řekla Emma a šklebila se. „Jsme někdy jindy!“

A opravdu, vstoupili jsme do smyčky – opustili jsme vlažné ráno roku 1940 a vyměnili je za horké odpoledne nějakého jiného, staršího roku, i když bylo těžké říct, o jaký rok se jedná, protože tady v lese jsme byli daleko od známek civilizace, podle nichž bychom mohli usuzovat na nějaké období.

Postupně se nad hladinou vynořily i ostatní děti, a když viděly tu změnu, přicházely s vlastním vysvětlením.

„Uvědomujete si, co to znamená?“ vykřikl Millard. Cákal okolo sebe, otáčel se dokola, celý bez sebe vzrušením. „Znamená to, že v Pohádkách je skryto tajné učení!“

„Už se vám nezdají tak hloupé, co?“ poznamenala Oliva.

„Ach, už se nemůžu dočkat, až provedu jejich analýzu a připojím své anotace,“ řekl Millard a třel si ruce o sebe.

„Opovaž se něco psát do mé knihy, Millarde Nullingsi!“ zvolala Bronwyn varovně.

„Ale jaká je tohle smyčka?“ ptal se Hugh. „Kdo tu asi žije?“

„Samozřejmě, že Cuthbertovi zvířecí přátelé,“ odpověděla Oliva.

Enoch obrátil oči v sloup, ale neřekl to, co si pravděpodobně myslel – Je to jenom pohádka! –, možná proto, že i jeho myšlení se začínalo měnit.

„Každá smyčka má svoji ymbrynu,“ řekla Emma, „dokonce i tajemné smyčky z pohádek. Pojďme ji najít.“

„Jasně,“ řekl Millard. „Ale kde?“

„Jediné místo, o kterém se kromě tohoto jezera příběh zmiňuje, je ta hora,“ řekla Emma a ukázala na útes ukrytý za stromy. „Kdo se cítí na malou horolezeckou túru?“

Byli jsme unavení a hladoví, ale objev smyčky do nás vlil novou energii. Nechali jsme kamenného obra za sebou a vydali se lesem směrem k úpatí strmé skály, naše promočené šaty v horku rychle schly. Jak jsme se blížili k útesu, terén začal stoupat, pak se před námi objevila vyšlapaná pěšina a my jsme po ní stoupali a stoupali křovinami a klikatými kamenitými úseky, dokud stezka nebyla tak kolmá, že jsme museli na všechny čtyři a plazili se strmým terénem nahoru.

„Na konci té pěšiny bude, doufám, něco úžasného,“ poznamenal Horác a utíral si pot z čela. „Gentleman se nepotí!“

Stezka se zúžila v úzkou pěšinku, terén prudce stoupal po naší pravé ruce a klesal po levé, a za ním se táhl koberec zelených vrcholků stromů. „Držte se stěny!“ varovala Emma. „Dolů je to pořádný sešup.“

Jen z pohledu na prudký sráz se mi točila hlava. Zdálo se, že se u mě náhle projevil jakýsi nový strach z výšek, sevřel se mi žaludek a obyčejná chůze vyžadovala velké soustředění.

Emma se dotkla mé paže. „Jsi v pořádku?“ zašeptala. „Zdáš se mi bledý.“

Řekl jsem, že je mi fajn, a předstíral, že jsem v pohodě, přesně tři další zákruty na cestě, než se mi srdce rozbušilo a nohy se roztřásly tak, že jsem si musel sednout, rovnou tady, uprostřed úzké pěšiny, kde jsem překážel všem, kdo šli za mnou.

„Á jéje,“ zamumlal Hugh. „Jacob se nám hroutí.“

„Nechápu, co to se mnou je,“ mumlal jsem. Nikdy předtím jsem se výšek nebál, ale teď jsem se nedokázal podívat za okraj pěšiny, aniž by se mi nezvedl žaludek.

Pak mě napadlo něco hrozného: co když to, co cítím, není strach z výšek, ale… z netvorů?

Ale tak to přece nemůže být, jsme uvnitř časové smyčky, kam se netvoři nedostanou. Ale čím víc jsem vnímal pocity ve svých rozbouřených vnitřnostech, tím víc jsem byl přesvědčen o tom, že se nebojím srázu samotného, ale toho, co je za ním.

Musel jsem se přesvědčit sám.

Všichni mi něco v obavách šeptali do ucha, ptali se, o co jde a jestli jsem v pořádku. Vytěsnil jsem jejich hlasy, opřel se o ruce a plazil se k okraji pěšiny. Čím jsem mu byl blíž, tím víc se mi dělalo zle od žaludku, jako by mě něco uvnitř rvalo na kusy. Pár centimetrů od okraje jsem se přitiskl k zemi a natáhl ruce, abych se zachytil prsty za skalní převis, pak jsem se přitáhl a nakoukl za něj.

Mým očím trvalo jen chvíli, než zahlédly netvora. Nejprve to byl jen jakýsi mihotavý pohyb na hrbolatém úbočí hory, třepotající se skvrna ve vzduchu, jako když vlny tepla stoupají z rozpáleného auta. Iluze, malá halucinace.

Takhle se jeví normálním lidem a ostatním podivným – každému, kdo nedokáže to co já.

Pak jsem skutečně cítil, jak se moje podivná schopnost probouzí k životu. Velice rychle se vír v mém břiše smrštil a soustředil do jediného bolestivého bodu, a pak, což jsem nedokázal plně vysvětlit, se z toho stalo cosi směrového, protáhlo se to z bodu v přímku, z jedné dimenze do dvou. Ta přímka, jako střelka kompasu, ukazovala úhlopříčně na tu bázlivou skvrnu asi kilometr pod námi na levé straně úbočí hory. Její vlnění a mihotání se začalo spojovat a splynulo v pevnou černou hmotu, v jakéhosi humanoida s chapadly, který se tiskl ke skále.

A potom si všiml, že se na něj dívám, a celé jeho děsivé tělo se napjalo. Dřepl si na skálu, vysunul svá ústa zubatá jako pila a vydal ze sebe strašlivý skřek.

Moji přátelé nepotřebovali, abych jim popisoval, co vidím. Ten zvuk bohatě stačil.

„Netvor!“ vykřikl kdosi.

„Utíkejme!“ vykřikl někdo další, zbytečně tak vyzýval k něčemu, co bylo všem jasné.

Vydrápal jsem se zpět z převisu, někdo mě postavil na nohy a najednou jsme všichni utíkali v jednom chumlu, ne dolů, ale vzhůru na vrchol hory, raději dál do neznáma než zpět na rovnou zem a ke vchodu do smyčky, který ležel za námi. Bylo však příliš pozdě na návrat, cítil jsem, jak netvor seskočil z balvanu a škrábal se po skalní stěně – ale pryč od nás, dolů po pěšině, aby nás odřízl, kdybychom kolem něj chtěli seběhnout z hory. Ocitli jsme se v pasti.

Tohle bylo nové. Nikdy předtím jsem nebyl schopen sledovat nějakého netvora jinak než zrakem, ale teď jsem v sobě cítil tu malou střelku ukazující za nás a dokázal jsem si skoro představit toho tvora, jak se drápe po čtyřech na rovnou zem. Bylo to, jako bych do toho netvora zrakem umístil nějaký orientační maják.

Utíkali jsme za zákrut cesty – můj náhlý strach z výšek teď úplně zmizel – a stáli tváří v tvář hladké skalní stěně, stoupající vzhůru přinejmenším jeden a půl kilometru. Tady cesta končila, všude kolem nás se terén svažoval v neuvěřitelných úhlech. Na stěně nebyly žádné žebříky ani úchyty pro ruce. Zoufale jsme hledali nějakou jinou cestu – tajný průchod ve skále, dveře, tunel –, ale nic tu nebylo, žádná cesta vpřed, jen vzhůru, a žádná jiná cesta vzhůru než pomocí horkovzdušného balonu či přátelské ruky pravděpodobně smyšleného obra.

Zachvátila nás panika. Slečna Peregrinová začala vřeštět a Claire se rozplakala, zatímco Horác stál a bědoval: „To je konec, všichni zemřeme!“ Ostatní zoufale hledali nějaký způsob, jak se zachránit. Fiona šátrala rukama po stěně a pátrala po prasklinách, v nichž by mohla být nějaká hlína, kde by mohla vypěstovat popínavé víno či cokoliv jiného, po čem bychom mohli šplhat vzhůru. Hugh běžel na kraj pěšiny a nahlížel do srázu. „Kdybychom měli padák, mohli bychom skočit!“

„Já můžu posloužit jako padák!“ ozvala se Oliva. „Chytněte se mě za nohy!“

Ale dolů vedla dlouhá cesta a na jejím konci byl temný a nebezpečný les. Bronwyn rozhodla, že bude lépe, když vyšleme Olivu nahoru horským svahem, a s povadlou, horečnatou Claire na jedné paži vedla Olivu za ruku ke stěně. „Dej mi svoje boty!“ poručila Olivě. „Vezmi Claire a slečnu Peregrinovou a snaž se dostat co nejrychleji na vrchol!“

Oliva vypadala vystrašeně. „Nevím, jestli budu mít dost sil!“ plakala.

„Musíš to zkusit, ty naše treperendo! Jsi jediná, kdo je může dovést do bezpečí!“ Klekla si, postavila Claire na nohy a nemocná holčička se zhroutila Olivě do náručí. Oliva ji pevně přitiskla k sobě, shodila z nohou olověné střevíce a pak, zrovna když začaly stoupat, Bronwyn přemístila slečnu Peregrinovou ze svého ramena na temeno Oliviny hlavy. Slečna Peregrinová zamávala zdravým křídlem a zatahala Olivu za vlasy, ta vyjekla a zakopala nohama, poté trojice konečně vzlétla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sirotčinec slečny Peregrinové: Podivné město.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.