1

Mysli si, že jsi silná!

„Postoje jsou důležitější než skutečnosti.“

Dr. Karl Menninger

Ty jsi koučka

„Škoda, že jsem vám nemohla zavolat dnes ráno z mítinku!“ stěžovala si mi vedoucí oddělení pro obchod s korporátními zákazníky u jedné banky. Pravidelně jednou za několik týdnů přichází na koučink a říká: „Nejvíc bych vás potřebovala, když to u nás zase vře. Jako dneska ráno na mítinku. Když jde do tuhého, kdo mě pak bude koučovat?“ Takhle se mě ptají často. Odpověď je snadná.

Kdo je stále ve vaší blízkosti? Kdo vás zná lépe než vaše nejlepší přítelkyně? Vy sama! Je super, když máte nejlepší přítelkyni, spolehlivého partnera nebo dobrou koučku. Ale ani tihle tři s vámi nemohou být pořád. Ne vždycky, když dojde na věc. Proto byste tu pro sebe měla (umět) být vy sama. Ano, já vím, to už přece děláte! Ale jak?

Bohužel často s tím nedobrým pocitem, že nejste dost dobrá, že jste svou věc neudělala úplně správně, že se to mělo udělat mnohem lépe, že jste to chtěla a vlastně také mohla udělat mnohem lépe. A právě v těchto situacích tady pro vás v budoucnu bude vaše osobní koučka. Aby se vám dařilo lépe. Abyste to dělala lépe. Abyste se na sebe mohla spokojeně podívat a s lehkým srdcem říct: „Dobrá práce!“ Jak se vám líbí takový obrázek?

Zkuste se vcítit do tohoto obrázku. Jaké je mít v kritických situacích lepší náladu, cítit se lépe, myslet a rozhodovat se bystřeji, dokázat jednat suverénněji? Prodýchejte si ten pocit. Prožijte všechny jeho aspekty. Dobře si jej zapamatujte. Je to váš osobní vůdčí pocit. K tomuto dobrému pocitu se přiblížíte s každým řádkem této knihy, s každým cvičením a s každou větou k zapamatování.

Poslouchá se to dobře? Jistě. V čem je háček? Pravděpodobně to máte na jazyku. Jako to měla na jazyku ona vedoucí oddělení pro obchod s korporátními zákazníky, s níž jsme se právě seznámily. Řekla: „Ale když já se v takových situacích cítím šíleně mizerně! A když na mě pak na mítinku chlapi začnou štěkat a já mám knedlík v krku – i potom se mám koučovat sama?“ No jasně! Kdy také jindy? A především: Kdo také jiný?

Bylo by hezké, kdyby přijel pohádkový princ na koni a zachránil vás. Ovšem ještě krásnější by bylo, kdybyste na prince nečekaly. Šípková Růženka se zachrání sama! Neboť ženy jsou přece jen spolehlivější než princové, kteří náhodou projíždějí kolem na koni.

Když se vám daří dobře, pak žádnou koučku nepotřebujete. Když se nedaří, když jste v pěkné kaši, nemyslí vám to a necháváte se převálcovat emocemi, když to tedy opravdu potřebujete, jste tady pro sebe. Tím se dostáváme k hlubokému poznatku:

Sebekoučink není žádný luxus, nýbrž výraz samostatné osobnosti. Jedno podmiňuje druhé.

Intelektuálně a emocionálně samostatné ženy se koučují samy. A čím častěji a čím raději to činí, tím více roste jejich sebeúcta. Žena je sama sebou! Naproti tomu oběti se samy nekoučují. Ty čekají, až je někdo zachrání. To je jejich postoj k životu, jejich tajný scénář. Chcete žít podle takového scénáře? Jsem si jistá, že ne. Jinak byste tu nebyly. Oběti nečtou žádné rádce podporující duševní a emoční samostatnost. Čekají na rádce. Ne proto, že by byly nešikovné a hloupé, nýbrž z neznalosti. Často ani netuší, jak účinně by si mohly pomoct samy. Protože sebekoučink funguje.

Sebekoučink funguje

Ženy ve vedoucích pozicích ve všech oborech používají sebekoučink už dlouhá léta, možná dlouhá staletí. Už ženy ve vedoucích pozicích známé z historie, například Kleopatra, nám zanechaly výroky, které to dokazují. I vy to už dávno děláte.

V kolika situacích jste si řekly věci jako „Hlavu vzhůru, to dokážeš!“, „Porod je horší!“, „Prostě si věř!“, „Nedělej vždycky všechno tak složité!“, „Ostatní ženy to přece taky zvládly!“, „Nebuď vždycky tak dokonalá!“? Kde všude jste odhodlaně kývly na souhlas? Vidíte, že to umíte! Jak prosím? To bylo ono? Samozřejmě!

Tak jednoduchý je sebekoučink. V zásadě k tomu potřebujete dvě věci: své myšlenky a své pocity. A ty už přece máte! Víc než dost! Čím víc jich máte, tím lépe.

Inteligentní lidé si často život zbytečně ztěžují množstvím myšlenek. To je vlastnost, které se česky říká „povaha“. Ale toto množství myšlenek vám zároveň usnadní sebekoučink. Každá slabina tak v sobě skrývá nějakou silnou stránku.

Sebekoučink v zásadě není nic jiného než umění pomoct si sám svými myšlenkami a pocity. To už děláte. Denně tucetkrát. Nevšimly jste si toho? Samozřejmě že ne! Protože to děláte většinou nevědomky. Proto vám to ještě nepřináší takový užitek, jaký by mohlo. Společně v této knize uděláme z nevědomého vědomé. To je celé umění.

Nevědomé se stane vědomým – a tedy stokrát účinnějším.

Možná jste na začátku této knihy měly v hlavě myšlenky jako: „Když sama sobě začnu domlouvat, nic to nepřinese!“ Možná že se tato myšlenka na základě našich společných úvah změnila asi takto: „Chtěla bych si umět pomoct sama! Vyzkouším sebekoučink. V podstatě to dělám už dávno!“ Když obě myšlenky porovnáte, co vás napadá?

Správně, obojí jsou postoje. První věta vyjadřuje skeptický postoj, druhá konstruktivní. Vidíte? Už znáte jeden ústřední prvek sebekoučinku: Postoje jsou plachty života. Čím lépe dokážeme svou plachtu napnout, tím rychleji na vlnách doplujeme do svého cílového přístavu.

Postoje jsou důležitější než skutečnost

Andrea je zástupce vedoucího oddělení a stoupá na kariérním žebříčku dlouhými kroky vzhůru. Jednoho dne jí šéf zakázal návštěvu pravidelného mítinku, který již déle než rok každý měsíc služebně navštěvovala. Je jasné, co za tím vězí: „Zdá se mu, že jdu příliš rychle nahoru! Bojí se korunní princezny!“ Andrea je právem naštvaná: „To jsou ti starší! Chtějí mě odříznout od důležitých informací! Tak ať se v tom vrtají sami.“ Co je to? Nejdřív skutečnost: Andrea říká, jak to je. Opravdu?

Hildegard Palmová, protagonistka románu Ully Hahnové Skryté slovo, se ptá svého dědečka: „Dědečku, kolik stran má jedna věc?“ Ten říká: „Tolik stran, z kolika úhlů se na ni můžeš podívat.“ Moudré slovo a dokonalý návod pro sebekoučink:

Podívejte se na to z jiného úhlu! Pokud v budoucnu uslyšíte lidi, i sebe, o něčem mluvit, pak se zeptejte sebe samé: „Slova slyším dobře. Jaký postoj za nimi vězí?“ A pak se na ně podívejte jinak a najděte ještě další postoje.

Nasaďte si postojové brýle a podívejte se na Andreinu stížnost: „To jsou ti starší! Chtějí mě odříznout od důležitých informací! Tak ať se v tom vrtají sami.“ Jak byste popsaly postoj, který se za ní skrývá? Důvěřujte svému spontánnímu pocitu.

V semináři uvádějí účastnice k Andreinu postoji například, že je uražený, malicherný, holčičí, vzdorovitý, smutný, dotčený, frustrovaný, pesimistický… Jaký byl váš dojem z Andreina postoje? A teď to udělejte jako Hildegardin dědeček:

Když jste za nějakým vyjádřením vycítily postoj: Podívejte se na situaci jinak! A ještě jinak! Zeptejte se ostatních na jejich úhel pohledu!

V semináři mnohé účastnice říkají: „Chtějí mě vynechat? Já jim ukážu!“ Nebo: „Ach, to nebude tak horké. Musím si o tom se svým nadřízeným ještě promluvit.“ Nevraštíte čelo?

To dělají na tomto místě mnohé z vás. Proč? Protože „takhle se na to přece nedá dívat“! Také jste si to myslely? Skvělé! Postoje, jimž se co nejvehementněji stavíme na odpor, jsou pro nás ty nejdůležitější. Proč Andrea v roli zástupce vedoucího stále ještě reaguje jako dvanáctiletá dívka, které tatínek zakázal koncert Beyoncé? Dotčeně a po holčičím? Proč nereaguje třeba jako Tereza slovy „To se teprve uvidí!“ a „Toho ještě ukecám!“?

Vítejte své námitky proti jiným, novým, nečekaným postojům s radostí! Říkejte: „Vítej, stará přítelkyně!“ Pak se zeptejte: „Co bys mi chtěla říct? Co za tím vězí? Proč to nechci vidět jinak? Co mi přináší stará perspektiva?“

Andrea například hned viděla: „Můj frustrovaný postoj mě sráží na kolena a vrací do mladých let. Můžu čekat na tatínka, který mě zachrání. Kromě toho si ušetřím psychicky náročnou debatu s nadřízeným.“ Aha:

Omezující postoje nám vyhovují! Proto si je pěstujeme.

Čím jsou pro nás výhodné, nám zůstává často po dlouhá léta utajeno. Opravdu důležité body své osobnosti bohužel neznáme zrovna dobře. Andrea dlouhá léta vůbec nechápala, proč se pravidelně naštve na členy „staré gardy“: Čím starší člen, tím mladší a hloupější si připadala. Takhle tomu bylo tak dlouho, než Andrea prokoukla sebe samu:

Prokoukněte sebe samy! Podívejte se na své postoje a pokuste se vcítit do svého skrytého prospěchu.

A potom si vynadejte! Řekněte si: „Krávo blbá! Jak jen můžeš!“ Vážně? Ale ne. A na tomto místě bych ráda, abyste mi něco slíbily:

Slibte, prosím, mně i sobě teď a tady: „Je jedno, jak se ke mně ostatní lidé chovají – od nynějška až do svého blaženého konce k sobě budu přistupovat s úctou a pozorností.“

Tento ústřední postoj by měl být vlastně samozřejmostí. Víme ale až moc dobře, že je všechno jiné, jen ne samozřejmost. Proto je ten slib nezbytný. Děláme, co jsme slíbily. Měly bychom si vážně předsevzít, že se sebou budeme vždy zacházet dobře. Nejen kvůli zjevnému užitku, nýbrž také kvůli hlubšímu významu: Postoje vládnou světu.

Postoje vládnou světu

Žijeme v materialistickém světě. Proto rádi a často zapomínáme na rozhodující význam postojů. A to i tehdy, když se jedná o tak ústřední otázku jako: Proč muži udělají kariéru rychleji než ženy a proč pořád ještě vydělávají více?

Studie i mé vlastní empirické zkušenosti z tréninku a koučinku ukazují, že mezi mužem a ženou skutečně existuje malý rozdíl. Jenže není tam, kde si ho většina představuje, nýbrž mnohem výše. Je v hlavě: Muži a ženy žijí s radikálně odlišnými postoji.

Muži zcela nevědomky zaujímají postoj: Moc, peníze, postavení, kariéra a prestiž ukazují světu i mně, jaká je moje cena – a tlak na výkon, hierarchie a konkurenční boj patří k pravidlům hry. Ženy rovněž zcela nevědomky zaujímají postoj: Dobrá práce, dobrý obsah, dobrý výkon, smysluplnost jednání a dobré klima jsou důležité – a pravidly hry jsou spolupráce a neustálá výměna. Když oba postoje porovnáte, udiví vás, že vůbec existují nějaké ženy, které dělají kariéru a vydělávají dobré peníze. Muži převzali postoje podporující kariéru, ženy spíše ty, které kariéře brání. Bohužel se o tématu „postoje“ nediskutuje ani ve škole, ani s rodiči a už vůbec ne v médiích nebo na pracovišti. Jak je dobře, že jste tady! Aspoň tady můžeme hovořit o tom, co drží svět a osobnost v nitru pohromadě: o postojích.

Znamená to teď, že musíte převzít mužské postoje, pokud to v reálném světě chcete někam dotáhnout? Tento závěr učiní mnohé ženy a někdy kupodivu i příručky a redaktorky. To je samozřejmě nesmysl. Čistě logicky! Přece jsme právě řekly, že každá věc má tolik stran, kolika pohledy se na ni lze podívat. Proč by tedy šovinizace nebo maskulinizace žen měla být jedinou možnou cestou ke kariéře? Napadá vás na to nějaká odpověď? Mě také ne. Neexistují jen mužské postoje. Jsou stovky jiných, lepších. Vyberme si teď některé.

Nádherný katalog: konstruktivní postoje

Jste jedinečná. Nikdo není stejný jako vy. Pokud tedy se svým radarem na postoje objevíte za mnoha svými myšlenkami omezující postoje, pak jsou tak vysoce osobní, že byste k nim také měla nalézt vysoce osobní a specifický konstruktivní postoj. Ne každá žena se například může do něčeho pustit s konstruktivním postojem: „Ty to dáš, holka!“ Komu se to zdá příliš neformální, tomu se možná bude líbit: „Já si věřím!“ S postojem to je jako s oblečením. Rozhodující není módní halenka, nýbrž to, jestli (k) vám sedí.

Jestliže k omezujícímu postoji hledáte vhodný konstruktivní postoj, zkoušejte a měňte to prosím tak dlouho, až vám jeho obsah, dojem a znění řeknou: „To je přesně ono! Z toho budu mít já a jenom já dobrý pocit!“

Abyste se při prvních pokusech o hledání úplně neztratily v lese, je zde celá řada rámcových postojů, které jsou dennodenně k užitku mnoha ženám. Udělejte to stejně jako s módním katalogem. Mrkněte dovnitř, vyberte si něco vhodného a přizpůsobte to pro sebe. A doplňte katalog vlastními konstruktivními postoji, které vás spontánně napadnou:

- • To je problém? Ne! To je úkol!

- • To je problém. Jaký je můj podíl na problému? Co v této záležitosti můžu ovlivnit?

- • Asi to neumím vyřešit. Ale jak to můžu ovlivnit?

- • Proč se mi to stalo? Ne: Co můžu udělat?

- • Nemůžu ovlivnit, co se mi stane. Ale můžu ovlivnit, jak na to budu reagovat!

- • Nikdo mě nemůže nutit, abych se cítila mizerně. Své pocity si volím sama.

- • Nemůžu si v životě vybrat všechno – ale svůj postoj vždycky. Jaký si zvolím pro tuto situaci?

- • Ó, jak nádherně negativní postoj! Určitě k němu najdu nějaký stejně nádherně konstruktivní!

- • Které postoje mám vlastně k dispozici?

- • Dovede mě tento postoj blíž k mým přáním a cílům? Pokud ne, který by to dokázal?

- • Je to, co si právě myslím, ještě skutečnost? Nebo je to už postoj?

- • Co bych mohla teď v tomto okamžiku udělat, abych se dostala aspoň o kousíček blíž svým přáním?

- • Když udělám to, co dělám vždycky, dostanu to, co dostanu vždycky. Takže co nového bych mohla vyzkoušet?

- • Jaké mám možnosti? Které si vyberu?

Není to ten úplně nejrozkošnější katalog nazvaný „Měj se krásně“? Jedna účastnice semináře mi k tomu kdysi řekla: „Okopírovala jsem si tenhle katalog na modrý papír a pověsila vedle zrcadla v koupelně. Od té doby můj den vždycky začíná dobře!“ Že byste si něco takového do koupelny nepověsily? Ano, přesně to jsem tím chtěla říct!

Postoje jsou jako orná půda: Bez práce leží ladem. Když do ní ale ekozemědělec investuje poctivou práci, přinese tisíce plodů a nakrmí svět. To znamená: Je jedno, kam si pověsíte svoje základní postoje! Hlavní je, že s nimi budete pracovat i tehdy a právě tehdy, když je nepotřebujete. Protože když chcete dělat bramborový salát, je pozdě začít sázet brambory.

My ženy jsme zvyklé na jakoukoli práci. Jenom ne na tu nejdůležitější, nejprospěšnější: tu na našich vlastních postojích. Proto teď budeme pracovat spolu.

Udržujte své postoje v kondici!

Evropské ženy by vlastně neměly číst americké příručky o tom, jak si člověk má pomoct sám. Protože se v nich stále znovu opakuje: „Nemysli si, že všechno je k ničemu! Mysli si raději, že všechno je skvělé!“ Zajímavé je, že v Americe tato verbální technika přepínání překvapivě často funguje. Zdá se, že mnohé Američanky prostě umějí své omezující myšlenky lusknutím prstů změnit v opak. Neuvěřitelné! Evropanka si naproti tomu bude nejspíš ťukat na čelo. Když má štěstí.

Když ne, bude reagovat rozčileně a zahrne se výčitkami: „Neumím to! Prostě to nezvládnu. Jsem pitomá? Chybí mi disciplína? Nemám snad hlavu v pořádku?“ Nerada bych se dotkla Američanek, ale:

Inteligentní člověk prostě nemůže jen tak nahradit omezující myšlenku myšlenkou konstruktivní. Už jen pouhý pokus bude vaše podvědomí hodnotit takto: „Chceš si ze mě dělat blázny? Myslíš si, že jsem tak slaboduchá? Jsem komplexní, mnohovrstevná, multidimenzionální osobnost! Tak se mnou laskavě jednej podle toho!“

Zdá se vám to povědomé? Ano, ten pocit máme všichni, když jsou recepty pro náš náročný duševní život příliš jednoduché. Proto:

Nepokoušejte se více než dvakrát o to, abyste poloprázdnou sklenici viděly jako z poloviny plnou. Jestliže to u vás nefunguje, tak to prostě nefunguje. Nejděte na to tak radikálně! Nýbrž stále znovu. Obezřetně. Krok za krokem.

Andrea si například neříká: „Ti staří mě chtějí odříznout od informací? Tak to ještě krucinál uvidí!“ Aby se v jediné sekundě vystrašená holka změnila v drsnou Amazonku? To by měla Andrea pocit, že si ublíží. A to je ten druhý slib, který dáte mně a sobě:

Slibte prosím sobě i mně, že si nikdy neublížíte, nebudete se do ničeho nutit, křivit si charakter nebo si zavádět „disciplínu“. Pokud by vás nějaká rada zraňovala, pak je to zrada! I rady mohou být zrádné. To neznamená, že byste tuto radu měly zavrhnout. To by byla další extrémní chyba! Mnohem spíše to znamená, že se můžete zeptat sebe samé: Jak bych mohla podle této rady dosáhnout cíle způsobem, který mi vyhovuje?

Andrea si například povídá: „Vlezu svému nadřízenému do zadku – to bych nikdy neřekla ani bych si to nemyslela.“ Ale dobrý začátek je: „To si nemusím nechat líbit!“ Při koučinku se na ni dívám. Andrea ochutnává tento nový postoj jako dobré víno. Nechává si jej převalovat na jazyku, přemýšlí, dává si další doušek. Pak se usměje: To je ono! OK, jen dál! Povídá: „Pak bych si také mohla říct: Můžu se bránit!“ Ptám se: „Tím, že praštíte pěstí do stolu?“ Vyděsí se: „Copak to musím?“ Odpovídám: „Ne, pokud vám to nesedí. Nepřebírejte moje postoje. Najděte své vlastní. Ten nejlepší postoj, který můžete nalézt, je váš vlastní.“ Chvíli přemýšlí, zkouší to i ono a pak řekne: „Pěstí do stolu bouchat nebudu. Ale mám dobrý kontakt na představenstvo. Zatahám za svoje nitky!“ Ó, jaký báječný, skvělý, konstruktivní postoj! Cítíte, jak posiluje? A ani vy, ani já bychom na tento pěkný postoj možná nepřišly. To dokázala právě Andrea. Protože jen ona se na to zná dost dobře. Kdo vás zná nejlépe? Správně: Vy sama. Tak se prostě zeptejte téhle chytré ženy.

To, že jsou postoje šité na míru, zapůsobí na mnoho žen. Jedna klientka mi jednou řekla: „Správný postoj je jako unikátní šperk – na světě už není další takový. Je jediný svého druhu. Jedinečný.“ A to vás činí jedinečnými! Dovolím si hypotézu:

Čím více vlastnoručně vyrobených postojů žena vlastní, tím krásnější je, tím méně potřebuje vnější cetky, jako jsou šperky, oblečení nebo symboly statusu. Ačkoli nemám nic proti krásnému náhrdelníku…

Je to zcela nový pohled na krásu? Ano. I já dbám na upravený vzhled. Ale čím více pracuji na svých postojích, tím jasnější mi je, co filozofové a básníci po staletí chápali jako „skutečnou“ nebo „vnitřní krásu“. Nepřekonatelnou krásu. Krásu, která nikdy neuvadá. Naopak narůstá s věkem. Pokud stáří neberete jako marný panický úprk před vráskami, nýbrž jako šanci pro vnitřní růst. To je skutečná péče o krásu!

Jak se staráte o svou vnitřní krásu? A jak často? Aspoň tak často jako o tu vnější? Proč (ne)?

Postoje rozhodují o naší kráse. Přinášejí spokojenost, úctu, úspěch a štěstí – nebo nespokojenost, závist a neúspěch. Podle toho, který postoj si zvolíte.

Který postoj si zvolíš ty?

Už 40 000 let člověk usiluje o štěstí, spokojenost, úctu a úspěch. Proto jsou tyto krásné věci velmi dobře prozkoumané. Jak dnes každý ví:

Existuje přímá a silná souvislost mezi postoji a štěstím, spokojeností, úctou a úspěchem.

Co vám život přinese, závisí spíše na vašich postojích než na vašem vzhledu, vašich genech, vaší inteligenci, odbornosti, zdraví, vašem partnerovi nebo majetku. Věda dnes také ví, které postoje tvoří rozdíl mezi úspěchem a neúspěchem.

O průzkum tohoto rozhodujícího rozdílu se zasloužil dr. Martin Seligman. Zjistil, že lidé, kteří dostanou to, co chtějí, mají hlavně jiný postoj k trvání událostí. Považují úspěchy za trvalé: „Takhle to už budu dělat vždycky!“ Životem zklamaní lidé naproti tomu považují úspěchy za dočasné: „Zítra to může dopadnout úplně jinak!“ S neúspěchy je to pak zcela obdobně. Optimistka – tak Seligman označuje ženy s konstruktivními postoji (atribucemi) – si přitom pomyslí: „Takové nedopatření!“ Pesimistka si naopak zachovává postoj: „Zase to šlo z kopce!“

Podívejte se na postoje pesimistek a optimistek. Kam směřujete vy? Kdy? Kde? Jak se dostanete od pesimismu k optimismu? Využijte přitom postupnou změnu svých omezujících postojů podle výše uvedeného popisu (viz podkapitolu „Udržujte své postoje v kondici!“).

I důsledky událostí posuzují ženy zcela rozdílně. Optimistka považuje nezdary spíše za bezvýznamné: „Proto se přece svět nezboří!“ Pesimistka naproti tomu dramatizuje: „Vždyť jsem si to myslela – to nebude fungovat!“ Stejně to dělají s úspěchy. Optimistka ráda úspěchy přehání: „To je absolutně fantastické!“ Správně jste poznaly: I muži to tak s oblibou dělají – z každého komára velblouda –, pokud se jedná o úspěch. Proto jsou tak dobří v sebepropagaci. Naproti tomu většina žen je v tomto směru pesimistická, protože mívají postoj: „Ale, tak mimořádné to teď přece nebylo!“ Tím ženy značně omezují samy sebe – aniž by pro to ti „zlí chlapi“ museli něco udělat.

Třetí skupina postojů se vztahuje k odhadu vlastního vlivu. Optimistky svůj vliv spíše přeceňují: „To přece zvládnu!“ Pesimistky jsou i v tomto ohledu, samozřejmě, spíše pesimistické: „Umím to vůbec?“

Připadá vám to všechno dost známé? Ano, my všechny tyto destruktivní a konstruktivní postoje známe! Ale děláme s tím příliš málo! Proto vám hned ukážu ještě několik dalších centrálních a obecně známých postojů. A jestliže chcete svůj život změnit k lepšímu, pak vážně zkuste, opatrně a postupně, přejít od postojů směřujících dolů k odpovídajícím postojům vedoucím vzhůru. To je ten malý rozdíl, z něhož vzejde velký rozdíl. Vy změníte „pouze“ své myšlenky – a změní se celý váš život.

Pět postojů směřujících vzhůru

Budeme sledovat přeměnu postojů názorně na příkladu dvou sester, Anny a Lenky. Obě jsou atraktivní, sympatické, v zaměstnání úspěšné, mají rodinu. Obě by se chtěly při tatínkových sedmdesátých narozeninách vejít do skvělých šatů. Anna říká: „Kdyby můj muž taky jednou pomohl v domácnosti, mohla bych večer chodit častěji běhat a shodit těch pět kilo!“

Postoj mířící vzhůru: vlastní odpovědnost. „Můžu! Chci! Budu! Jaký je můj vliv? Jaký je můj podíl na problému? Jak můžu přispět k řešení?“

Postoj směřující dolů: zbavení se odpovědnosti. „Já za to přece nemůžu! To musejí udělat jiní! Proč to nevidí?“

Lenka si logicky řekne: „Jak přiměju svého manžela, aby toho v domácnosti dělal trochu víc a já se třikrát týdně dostala večer na hodinu ke sportu?“ Hádejte, kdo se na tatínkovo kulaté výročí vešel do skvělých šatů?

Pojďme obě sestry sledovat i nadále. Jelikož jsou to sestry, činí celkem často stejná rozhodnutí. Tak například obě chtěly i po velké rodinné oslavě dělat něco pro svou figuru a kondici. S rozdílným úspěchem. Lenka se k tomu v prvních pěti týdnech po onom radostném dni dostala mnohem častěji než Anna. Proč?

Anna si myslí: „Už zase jsem se nedostala k… (běhání, úklidu, dietě…). Já to prostě nezvládnu! To toho rovnou můžu hned nechat!“ Lenka si naproti tomu řekne: „Dnes večer už je na běhání pozdě. Co bych mohla udělat místo toho? Jít v kanceláři desetkrát po schodech místo výtahem? Nebo prostě zítra zase začít a běžet o chvíli déle?“ Anna a Lenka mají obě téměř shodná přání. Ale mnohé z Anniných postojů jsou dosti strnulé:

Postoj směřující dolů: strnulost, perfekcionismus. „Buď černá, nebo bílá, nula, nebo sto. Když to není 100 %, není to nic! Už jedna chyba znamená totální selhání.“

Postoj mířící vzhůru: flexibilita. „Když to nejde takhle, tak to prostě půjde jinak. A 80 % je lepších než nic! Desetkrát 10 % za sebou dá nakonec taky 100 %.“

Pak sestrám osud zasadí tvrdou ránu. Annu opustí manžel, Lenka dostane výpověď.

Postoj směřující dolů: odmítnutí reality. „To přece nemůže být pravda! Jak mohou být lidé tak…? Už světu nerozumím!“

Postoj mířící vzhůru: realismus. „Je to tak, jak to je. Člověk musí věci brát, jaké jsou – ale ne je tak nechat!“

Všimly jste si toho? Mnohé postoje směřující vzhůru povzbuzují k jednání, zatímco většina postojů vedoucích dolů předurčuje k pasivitě oběti. Je logické, že postoje směřující vzhůru vás dovedou ke splnění vašich přání. Kdo koná, je odměněn. Kdo jen sedí a čeká na rytíře, bude často čekat až do zčernání.

Postoj směřující dolů: dramatizace. „Já to nevydržím! Vždycky já! Proč se takové věci stávají vždycky zrovna mně? Konec, hotovo, všechno špatně!“

Postoj mířící vzhůru: frustrační tolerance. „To je zrada/chyba, ale není to katastrofa! To ustojím!“

A ještě jeden velmi důležitý rozdíl:

Postoj směřující dolů: sebekritika. „To není dost dobré! Neděláš to správně. Nikdy se to nenaučíš!“

Postoj mířící vzhůru: sebeempatie. „Měj se sebou trpělivost. Co ses přitom naučila? Příště to prostě udělej lépe.“

Je vám jasné, jak to funguje? Pokud ano, můžeme si další postoje znázornit ve stručné, přehledné podobě.

Postoj vedoucí dolů

Postoj mířící vzhůru

„Co si o mně budou myslet? Pořád myslíš jen na sebe!“

„Moje potřeby jsou stejně důležité jako potřeby ostatních.“

„Určitě bude mít někdo něco proti.“

„Stojím si za svým přáním. Ručím za sebe. Když ne já, tak kdo?“

„Udělám to, až někdy budu mít víc času.“

„Nemusí to být perfektní! Udělej nejdřív tolik, kolik v tak krátké době zvládneš.“

„Vždycky musím všechno dělat já!“

„Kdo by mi mohl pomoct?“

„Ti mi určitě nepomůžou!“

„Za zeptání nic nedám.“

„Ale co když řeknou ,ne‘?“

„Už mi není pět. S odmítnutím se vyrovnám.“

„Ale co když dostanu výpověď?“

„Se svou kvalifikací a zkušenostmi najdu jinou práci. Nejlepší bude, když se už teď poohlédnu jinde.“

„Nebuď přece vždycky tak… (ušlápnutá, frustrovaná, vzteklá…)!“

„Mám právo na všechny své pocity.“

„To bylo příliš snadné! To nemůže být správně! Musím se víc snažit!“

„Záleží na výsledku, a ne na tom, jestli jsem po práci úplně vyřízená.“

„To zvládnu, jen když budu dělat pět věcí najednou!“

„Stanovím si priority a dokončím jednu věc po druhé.“

„Ale on/ona říká…!“

„Jaký je můj názor na věc?“

„Nemůžu bez tebe žít!“

„Cože? To pak umřu? Vážně?“

„Ach, chudinko. Pojď, dej mi to, udělám to za tebe.“

„Ráda pomáháš lidem? Tak taky jednou mysli na sebe. Jsi totiž také člověk.“

„Ten/ta proti mně něco má!“

„Ten/ta má špatný den. Jestli proti mně něco má, ať to řekne – nebo si to zjistím.“

„Ta je na mě vždycky tak sprostá!“

„Co má za problém? To je jedno, je to její problém, ne můj.“

„To nikdy nezvládnu! Už jsem to jednou zkoušela a nešlo to.“

„Tentokrát to vydržím tak dlouho, až to vyjde. Vytrvalost je matka úspěchu.“

„To nikdy nevyjde!“

„Kde se to už jednou trošku povedlo? Jak můžu tuhle trošku zvětšit?“

Co si právě teď myslíš?

Teď jste si onen vzorec pravděpodobně již osvojily: Život je jako takováhle tabulka. Buď zůstaneme trčet v levém sloupci a život si zbytečně ztížíme (a přesuneme jej na jiné), nebo přeskočíme zleva doprava. Čím častěji budete v malých krocích (viz podkapitolu „Udržujte své postoje v kondici!“) provádět tuto proměnu, tím dříve se vám opravdu podaří velký, radostný skok: zleva doprava, od omezujícího k prospěšnému, od destruktivního ke konstruktivnímu, od pasivního k aktivnímu, od trpící oběti k aktivní tvůrkyni vlastního života. Bude to od vás něco vyžadovat – když to budete dělat správně.

Když v semináři v duchu procházíme tuto tabulku, jsem někdy v šoku, jak moc si ženy zuby nehty brání své negativní myšlení: „Ale on proti mně opravdu něco má! Vím to! A Zuzana to také říká!“ Parkurová jezdkyně by pravila: „Kůň odmítá skočit.“ Tahle touha mít za každou cenu pravdu, když jde o negativní vyhlídky, má svůj motiv: Každá duševně zdravá žena si brání svá pouta. Protože jí vyhovují.

Pouta poutají, vedou k pasivitě a pasivita je velice příjemná. Ředitelka jednoho odboru v jistém švýcarském koncernu, zkušená žena, to jednou vyjádřila drsně: „Dokonce i když moji spolupracovníci vězí po krk ve sr…, nepohnou se! Protože ve sr… je pěkně teplo a útulno.“ Pohoršlivý obrázek, ale výstižný.

Co vás drží u postojů směřujících dolů? Co z toho máte? Prosím neodsuzovat! Naopak: Buďte rády za tento takzvaný sekundární zisk. Protože je to zisk.

A pak se zeptejte sebe samé: Potřebuji je ještě dnes? Protože mnoho postojů vedoucích dolů jsme nevědomky převzaly z dětství a nikdy je nezměnily, ačkoli jejich sekundární zisk už dávno nepotřebujeme. A i když ho ještě potřebujete, můžete se zeptat: Jak můžu tohoto zisku dosáhnout jiným způsobem? Nějakým, který by mě tolik neomezoval?

Anna se například po rozvodu více než rok zdráhala vyrazit na lov mužů: „Na něco takového jsem moc stará.“ To byl její postoj. Je jí 34. Lenka jí jednou řekla: „Nech mě hádat: Tenhle pitomý postoj tě chrání před tím, že by rande nevyšlo.“ Anna polkla a mlčky přikývla. A protože už tenkrát nějakou chvíli pracovala s postoji, řekla potom sama: „Můžu se chránit i před tím, že by mě odmítnutí příliš zranilo, když mi slíbíš, že spolu po nevydařeném rande toho chlápka příšerně zdrbneme!“ Lenka se zašklebila a řekla: „Jasně, paráda! Jako tenkrát, když nám bylo 15! Super! Kdy máš první rande? Nemůžu se dočkat.“ Od té doby, co Anna pro svůj sekundární zisk „ochrana před bolestí srdce“ nepotřebuje totální abstinenci, randí, jako by chlapi měli zítra vymřít.

Ze zoufalé oběti rozvodu randící Amazonkou. A nic se nezměnilo. Ani muži, ani svět. Ani Anna. Jen jeden malý postoj v Annině hlavě. Takovou moc mají postoje.

Využijte tuto sílu!

2

Ujasni si to!

„Jediná jasná myšlenka může pohnout světem.“

Lao-C’

Co si od života přeješ?

Skvělou postavu, lepší práci, vyšší plat, milejší kolegy, lepšího partnera, větší dům, hodnější děti…?

Poznamenejte si tři ještě (částečně) nesplněná přání:

1)

2)

3)

Co cítíte při pohledu na ten krátký seznam? Frustraci? Výčitky? To je k smíchu. Protože vlastně byste mohly a měly být na sebe pyšné: Jste tady! To něco znamená.

Například to znamená, že jste tiše nerezignovaly jako miliony lidí, nýbrž si stojíte za svými přáními a sny. To vypadá na silnou sebeúctu. Kromě toho to znamená, že jste dluh za dosud nesplněná přání nepřesunuly na ostatní nebo na okolnosti, nýbrž že samy chcete něco udělat pro jejich splnění – jinak byste nečetly knihu o sebekoučinku. Takže jste se již po přečtení 14 řádků této kapitoly projevily jako nadprůměrně sebevědomé, samostatné a aktivní. Jen jsem to chtěla říct. Ne bezpodmínečně proto, abych vám složila kompliment. Nýbrž proto, že to je pravda. Ale ještě mnohem víc: protože je to nezbytné a zdravé. Mnohem zdravější než pět porcí ovoce za den:

Prokázaly jste právě dvě silné stránky. Já jsem vás na ně upozornila. To byl koučink. Slibte prosím mně i sobě, že v budoucnu to pro sebe budete dělat samy! Budete se chválit, kdykoli v sobě objevíte silnou stránku a kdykoli něco uděláte dobře. To je sebekoučink. A nikoli: Samochvála smrdí. Správně má být: Samochvála je namístě.

Zpět k vašim přáním. Proč ještě nejsou splněná? Nejčastější odpovědi znějí stručně: „Nemám čas“, „Nepříznivé okolnosti“, „Já už jsem chtěla, ale… (partner, děti, stát, Bůh…) nespolupracují!“ Vidíte to? Dobře, že jsme začaly kapitolou 1: Stojí za tím obviňování něčeho/někoho vnějšího. Postoj typu „Já za to přece nemůžu, protože já jsem dokonalá – ale ostatní nejsou!“ Kdo prochází životem s touto sabotáží sebe samého, bude si muset mnohá přání odřeknout. Neboť zákon jednání mu to nedovolí:

I kdyby 90 % vašich přání záviselo na ostatních, na okolnostech a na tom zlém světě (což u žádného realistického přání takhle není), pořád ještě zbývá 10 %, které můžete (byste mohly) udělat samy.

Že to přece děláte? Opravdu se snažíte, namáháte se, dřete, a stejně vám pšenka nekvete? Tak asi děláte něco špatně. Špatně? Ne, bez ujasnění.

Vnitřní ujasnění závazku

Nedávno se jedna manažerka při koučinku hrozně rozčilovala. Byla povýšena, šikovně vyjednávala, vydělávala teď o více než 1000 euro měsíčně víc a zuřila: „Z toho jde přes 60 % na daně a poplatky! To je krádež!“

Trochu dotčeně jsem si pomyslela: Nad tvým platem bych se chtěla taky jednou rozčilovat! Možná mi to viděla v obličeji. Protože dodala: „No jo, vždyť mě nikdo nenutil brát těch 1000 euro.“ Tak jsme tam seděly my dvě krásky, dívaly se na sebe a měly pocit: K čemu ta vzpoura? Na co si stěžuješ? Co vlastně chceš od své práce?

Řekla jsem: „Když se šikovně vdáte, zaplatíte po společném zdanění manželů méně. Nebo byste se mohla odstěhovat do Litvy. Pokud vím, platí se tam jen paušál 25 %.“ Zavřela oči a zamyslela se: „Chcete mi tím říct, že to není těch 1000 euro, kvůli kterým se rozčiluji. Ale spíš to, že nevím, co chci.“ Správný postřeh. Když se vaše přání nebudou plnit tak rychle a v takovém rozsahu, jak byste si přály, neměly byste nadávat ani naříkat, ale nejdřív si to pořádně ujasnit:

Jak vám může život dát, co si přejete, když to ani sama přesně nevíte?

Většina lidí celkem přesně ví, co nechce . Ale co chtějí, je jim, jejich okolí a vesmíru jasné mnohem méně. Na tom nic podstatného nezmění ani cíle, jež se často tak zdůrazňují v různých rádcích. Svatava má například nádherný malý obchod. Ale když v příštím čtvrtletí nebude mít o 20 % vyšší obrat, může ho zavřít – 20 % je tvrdý, jasný a pro nový rozvíjející se obchod naprosto realistický cíl. Mohly bychom to převést i na hubnutí: o pět kilo méně. Skvělý cíl. A teď? Co bude dál? Nejdřív vůbec nic. Protože odkud se má vzít těch 20 % a kam půjde těch pět kilo? Z tohoto důvodu se mnoho lidí cítí nepříjemně, pokud jde o cíle, a mnozí je přímo nenávidějí. Cíle představují tlak. Ale není to chyba cílů. Chyba je v tom, že oněm cílům něco chybí:

Cíle bez závazků jsou k ničemu!

Svatava si například uloží závazek: „Od nynějška každý den zavolám nejméně pěti ze svých nejlepších zákazníků a nabídnu jim naše nové produkty.“ Co se v ní přitom odehrává? Tlak cílů a úspěchu poleví a ona odhodlaně sáhne po telefonu. Taktéž hubnutí: „Každý večer ujedu na kole 20 kilometrů.“ To je jasný závazek. Těch pět kilo, které chci shodit, mě už pak bude tlačit mnohem méně.

Pomyslete na jedno z přání, která jste si poznamenaly v úvodu této kapitoly. Pro začátek si vyberte to nejjednodušší. Zeptejte se sebe samé: Jaký je můj úkol v tomto přání? Pokud vás napadne více úkolů, tím lépe! Seřaďte je, nejdřív ty snadné.

Ústřední otázky při vnitřním ujasňování závazků jsou:

- • Co můžu udělat?

- • Co chci udělat?

- • Co udělám?

Pokud jste opravdu dávaly pozor, najdete za těmito otázkami dva ústřední postoje směřující vzhůru: Nebudu pořád všechno přesouvat na ostatní, nýbrž převezmu vlastní odpovědnost za věci, které můžu ovlivnit. A druhý postoj: Jednám už tím, že si dávám závazek! Všechno bude snazší, jednodušší, rychlejší, budete-li mít jasný závazek. Problém je jenom jeden: Život má něco proti.

Ujasnit si život

Nic z toho, co je v životě opravdu důležité, není jednoduché. Je to naopak spíše komplexní. Ráda srovnávám život se zahradou, kterou získáte spolu s novým domem. Zahrada je obrovská, ale zcela zpustlá. Já chci ale krásnou zahradu! To je mé přání. Aby se stalo skutečností, musím si dát závazek. Tento závazek si ujasním kladením otázek: Jakou zahradu založím? Stromy, nebo zeleninu? Nebo raději květiny a trávník? Jezírko, labyrint z živého plotu? A už tu máme salát.

Stejně jako se zahradou je to i s celým životem, se všemi rozličnými, nelineárními, nesnadnými problémy, přáními, úkoly, výzvami a cíli: Všechno je tak složité a nejasné! Dokonce i v supermarketu! Nesmějte se, prosím, to se mi opravdu stalo. Před nějakou dobou jsem stála jako zkamenělá před regálem v supermarketu. Chtěla jsem marmeládu. Jednu! Ten dobrý supermarket mi jich ale nabízel na výběr dobrých 75. Měla jsem jediný cíl: marmeládu k snídani. Ale tento cíl byl nedosažitelný. Prostě jsem se nemohla rozhodnout. Pak jsem si vzpomněla na ujasňování závazků:

Nejasnost? Zmatek? Jste na vážkách? Ujasněte si závazek: Konkretizujte! Specifikujte! Diferencujte! Vymezujte!

Tak jsem si řekla: Marmeláda? Příliš nejasné. Co přesně chceš? Jaké vlastnosti má ta marmeláda mít? To jsem věděla hned: hodně ovoce a co nejméně cukru! To už omezilo nabídku na polovinu. Pak mě napadlo: pokud možno z místních zdrojů! Zbylo deset výrobků. Úkol teď bylo možné vyřešit. Protože jsem si ho ujasnila a dala si jasný závazek.

Kdykoli se v životě dostanete do situace, v níž se cítíte nejistá, zmatená, nerozhodná, dezorientovaná, ochromená, bez motivace nebo nespokojená, můžete to připsat situaci a „ostatním“. Nebo – a to je čistě otázka postoje – si můžete položit následující otázku:

Otázka pro život: Mám jasný závazek?

Máte?

Jaký je tvůj závazek?

Spousta čtenářek bude protestovat: „Ale kdepak zůstala spontánnost, když žijeme už jenom podle závazku?“ A kdopak říkal „už jenom“? Žijte svůj život, jak chcete! Spontánně, pružně, variabilně, otevřeně.

Ale když na to přijde, když to bude těžké nebo složité nebo když budete chtít rychleji získat to, co si přejete, – tehdy vás jasný vnitřní závazek dovede dál, aniž by jakkoli omezoval vaši flexibilitu. Protože pokud budete závazek dodržovat a budete mít úspěch, zvýší se tím rozsah vašich možností, že? Vraťme se nyní do naší zahrady.

Předpokládejme, že jste se rozhodla pro trávník, keře a květiny. Zahrada je dohromady velká jako fotbalové hřiště. Pane jo! Ta nebude nikdy hotová! To je skutečně první reakce u velkých úkolů: Fíha! Ztrácíme naději.

Jestliže jste v nějaké situaci sklíčené, není chyba v situaci, nýbrž v uložení závazku: Je moc velký!

Recept pro nápravu: Rozložte původní závazek do mnoha malých dílčích úkolů. Tento recept jste už tisíckrát slyšely, četly nebo se do něj samy pustily! Proč to potom pořád ještě neděláte dostatečně? Protože v naší hlavě říká slabý hlásek: „Zasadit nejdřív jen pár keříků? Ale to přece nestačí! Takhle nebudeš nikdy hotová!“ Co myslíte, že to je?

Správně, v tu chvíli z nás mluví perfekcionistka. Vidíte, jak do sebe jednotlivé nástroje sebekoučinku zapadají? Perfekcionismus je také „jen“ postoj. A postoje můžete změnit. I pro ujasnění závazků potřebujeme správný postoj. Obzvlášť zřetelné to bude u dalšího kroku ujasňování závazků: struktury.

Struktura světa

Všechno dobré, krásné a opravdové na světě má svou strukturu. Struktura každého života, DNA, je z konstruktivního i estetického hlediska tak nádherná, že to až bere dech. Když budete pozorovat sněhovou vločku pod lupou nebo obilné pole v letním větru, uvidíte, že ve struktuře je estetika – zjevně nejoblíbenější organizační princip matky přírody. Proto:

Nedaří se vám s nějakým úkolem postupovat pořádně vpřed? Dejte svému závazku strukturu!

Jednoduchý příklad: Uklidit sklep. Většina z nás je z toho zoufalá. Těch málo, které i tento úkol zvládají levou zadní, si říkají něco jako: „Udělám to prostě zleva doprava (zepředu dozadu, každý den malý kousek, nejdřív všechny malé bedny…).“ To je strukturování. Proto se to podaří. Proč je struktura tak užitečná a důležitá?

Struktura totiž redukuje složitý celek. Teprve tak je možné zvládnout moderní svět. Teď jsou jistě vyděšeni všichni volnomyšlenkáři: Struktura! Brr! To zavání omezováním a spoutaností. Jenže to nemyslím. Mám na mysli přirozenou strukturu: Každá majitelka zahrady musí před setím zrýt půdu a po setí zalévat. Kdo tuto přirozeně danou strukturu pracovních procesů nedodrží, bude mít úhor. Kdo vidí jen celé neuklizené skladiště, ten nikdy do chaosu nevnese pořádek. Ale kdo použije rozumnou a snesitelnou strukturu a uklidí nejprve malé bedny, získá přehled a pomalu se dostane k cíli.

Mějte na zřeteli vždycky obojí: strukturu i pružnost. Vyberte si strukturu, která je pro vás nejlepší! Takovou, která vám poskytne dostatek volného prostoru a zároveň uspořádá chaos světa.

Připadá vám to známé, a přitom cizí? Takové to je – známé i cizí. Jistě jste často četly nebo slyšely, že závazky se mají strukturovat a velké cíle rozložit na menší. To dnes vědí již čtrnáctiletí, už se to učí dokonce i ve škole, která s tím pokulhává za příručkami jen o 50 let. Ale abychom to zformulovaly podle starých latiníků: Neučí nás škola, ale život – a školu také. Proto vám princip struktury připadá známý. Ovšem budete-li upřímné, tak jej zároveň asi nepoužíváte opravdu důsledně. Prostě proto, že chybí druhý prvek. Pružnost? Ne: vyjednávání.

Vyjednávej – se sebou!

„Rozložte velké úkoly na malé!“ Jak bylo řečeno: To jste slyšely už mockrát. Jako by se tím něčeho dosáhlo! Pokud to žena skutečně udělá, často se jí vede jako Goethovu Faustovi: Je potom stejně chytrá jako předtím. V koučinku to zažívám stále znovu: „Teď jsem rozložila velký úkol na malé a jsem pořád stejně málo motivovaná jako předtím!“ Je to spíše pravidlo než výjimka. Proč? Protože jste zapomněly vyjednávat: Která struktura je pro vás vhodná? Která (k) vám sedí?

Když má deset klientek před sebou seznam deseti dílčích úkolů, pak jedna řekne: „Začnu u těch nejmenších, abych se zahřála!“ Druhá řekne: „Já začnu u těch nejtěžších – co je pryč, je pryč!“ A třetí řekne: „Já začnu s tím, co můžu vždycky zvládnout za půl hodiny, protože mám málokdy více času.“ A všechny tři to pak také skutečně udělají. Proč? Protože nepoužily nějakou strukturu, kterou jim doporučuje jakási kniha, nýbrž tak dlouho vyjednávaly samy se sebou, až získaly strukturu, která jim zcela a plně odpovídá. Jaký je cíl takových vyjednávání se sebou?

Nedělejte to, co udělat musíte. Nedávejte si nutný závazek. Nepostupujte podle nějakých receptů. Raději vyjednávejte tak dlouho samy se sebou, až vám recept, struktura nebo závazek budou vyhovovat.

To je onen velký rozdíl mezi příručkami a sebekoučinkem. Příručka říká: „Dej svému závazku strukturu!“ Sebekoučink naproti tomu usiluje přesně o tu strukturu, která vám vyhovuje. To žádná kniha neumí. To umíte jen vy. Proto je sebekoučink tak účinný, jakmile jej jednou ovládnete, dosáhnete dokonalého sladění mezi požadavky světa a svými vlastními kompetencemi, schopnostmi a zájmy. Toto sladění, tato dokonalá forma, vás učiní úspěšnými – a šťastnými. Jasně: Když to vyjde, je žena šťastná.

Z tohoto důvodu také ztroskotá většina dobrých novoročních předsevzetí: Jsou smysluplná, někdy nezbytná, často naléhavá. Ale nejsou atraktivní. Nesedí vám. Proto jsme četly kapitolu 1 dříve než kapitolu 2:

Slaďte svůj závazek se svými postoji!

A někdy i naopak: Občas musí žena změnit také postoj, aby splnila závazek. Pěkně na střídačku. Jednou se změní to, podruhé ono. Dobrý závazek je tedy ten, který vám a vašim postojům zcela vyhovuje. Závazek, který jste za pomoci vnitřního vyjednávání tak dlouho měnila, restrukturalizovala a přeformulovávala, až se vám zdá atraktivní. Každá dobrá kuchařka nebo módní návrhářka to tak dělá: Jídlo nebo šaty se mění tak dlouho, až stoprocentně sedí. Mimořádně úspěšné ženy to činí intuitivně. Přizpůsobují strukturu úkolů struktuře svých motivů. Mnohé jiné to na druhé straně nedělají vůbec: Narazí si strukturu, která jim nesedí. Struktura vyhovuje úkolu, ale ne jim. Žádný div, že potom úkol splní s velkým přemáháním, frustrací a mrzutostí – tedy disciplinovaně.

Disciplína je slabá náhražka za atraktivní závazek.

Pro atraktivní závazek ženy žádnou disciplínu nepotřebují – je už dost atraktivní.

Pomyslete na jedno z přání ze seznamu v úvodu této kapitoly. Zeptejte se: „Jaký je zde můj závazek? A jak bych pro sebe tento závazek mohla formulovat trochu atraktivněji? S kterými ze svých zájmů bych měla vyjednávat?“

Nejde vám tohle cvičení moc dobře? Pokud ne, je to prima. Pak jste narazily na něco cenného: na své vnitřní námitky.

Vnitřní „ale“

My všechny víme až moc dobře, co bychom musely udělat, abychom byly štíhlé, atraktivní, sympatické a úspěšné. Jenom to moc často neděláme. Proč? Nejčastější odpovědi jsou: „Nedostatek disciplíny!“, „Nemám čas!“, „Já bych ráda, ale nejde to!“ Vezměme si například Cecílii. Ví, že si musí nutně promluvit se svým nadřízeným o doplnění personálu ve svém oddělení. Dala si to jako vnitřní závazek. Nepříliš atraktivní závazek: „Šéf moji žádost hned smete ze stolu! Dělá to tak vždycky!“ Co Cecílii poradíte?

„Seber se!“ je častá rada. Takže disciplína! To funguje jako návštěva ve fitness centru: prvních pár týdnů. Pak veškerá disciplína pohasne. Cecílie je u firmy už pět let a všechnu disciplínu vypotřebovala: „Už tu hloupou hru nemůžu vystát. Nemám na to už sílu.“ Na co přesně? Tahle otázka přivede Cecílii dál:

Závazek není dost atraktivní? Zjistěte, jaká je vaše vnitřní námitka.

Často jsme nerozhodné a chybí nám „zápal“. Pak se „nakopneme“ nebo si přikážeme disciplínu. S léty nás to stojí nekonečně mnoho sil. Při výchově dětí to nelze vydržet až do plnoletosti. Většina žen to vzdává už před nástupem dítěte do školy. A dělají si výčitky. Přitom ani nejsilnější Amazonka nemá tolik síly! Místo abychom jako svalovec bez mozku vsadily na čistou sílu, měly bychom se raději podívat, co nás stojí tolik sil. Malý tip: Ten úkol to není.

Často to bývá letitý boj s vnitřními námitkami. Jakou vnitřní námitku má Cecílie? Vlastně je zřejmá. Je úplně normální, jestliže na ni nepřijdete: Jsme strašně málo trénované v tom, abychom rozeznaly vlastní nebo cizí nezřetelně vyslovené námitky, pokud je nedostaneme přímo naservírované na stříbrném podnosu. I Cecílie musí nejdřív zjistit, v čem spočívá její nechuť k rozhovoru s nadřízeným:

Zjistěte, proč jsou závazky neatraktivní. Zeptejte se: „Co mi na tom nesedí?“

Při tomto prozkoumávání sebe samé toho vyjde vždycky spousta najevo. Cecílie říká: „Vždyť se šéfem je to pořád to samé! Nikdy to nepochopí! Vůbec ho nezajímá, jak tvrdě pracujeme.“ Ale Cecílie doslova cítí, že jsou to jen povrchní námitky. Skutečná námitka vězí hluboko uvnitř. Poslední možnost: Přijdete na to?

Samozřejmě: Je to strach z odmítnutí. Je to tak jasné. A lidské. Cecílie prostě nemá chuť pouštět se do rozhovoru, jehož předčasný konec tuší dřív, než vůbec začne: hrubé, zraňující odmítnutí. To je její námitka proti tomuto rozhovoru. A dokud tuto námitku nezačne brát vážně, zůstane závazek neatraktivní a úkol nevyřízený.

Tím se vysvětluje, proč běžně chápaná disciplína tak příšerně vyčerpává: Nedbá na vnitřní námitku. Je rozdíl mezi disciplínou a neústupností. Disciplína ignoruje vnitřní námitku, neústupnost ji překonává. Jak překonáme vnitřní námitky? Tím, že je začneme brát vážně. Cecílie si říká: „Samozřejmě že mám strach z odmítnutí! Kdo by ho neměl?“ A strach okamžitě zřetelně opadne: Každý zatěžující pocit opadne, jakmile ho upřímně přiznáte. Navíc pro ženy je takové upřímné přiznání většinou těžké (a pro muže téměř nemožné). Jenom opravdu zkušená žena si umí říct: „Ano, mám strach ze zraňujícího odmítnutí!“ Takové osvobozující doznání nečekám od dvacetileté dívky. Ale kdo si neumí ve 30, 40 nebo 50 letech přiznat své nejvlastnější námitky, měl by se to velmi rychle doučit – jinak pomůžou opravdu už jen dvě plastické operace ročně, abyste unikly rostoucímu vnitřnímu zoufalství. Naučit se to však skutečně není nic těžkého.

Zeptejte se: Jak můžu svou námitku vyslyšet?

Cecílie si například umíní, že šéfovi řekne: „Přece nechci zvýšit plat! Chci jen dalšího člověka pro naše oddělení. A jestli mi to hned omlátíte o hlavu, jako bych se chtěla sama obohatit, dovolím si být na vás osobně naštvaná!“ Šéf je sice muž, ale i on si všimne: Safra, tady se svým obvyklým způsobem odmítání žádostí asi moc dobře nepochodím. A tak se pokusí o pečlivější volbu slov než jindy.

Zacházejte se svými námitkami pozorně a starostlivě. Nepřejeďte je jako parní válec!

Ostatně: Vzpomínáte si ještě na ta tři přání, která jste si napsaly do seznamu v úvodu této kapitoly?

Jak zní závazek k jednomu z vašich přání? Jaké vnitřní námitky proti němu vyvstávají? Zkuste je vypátrat. Trochu těžké je to jen na začátku. Posloucháme samy sebe tak zřídka, že se cit pro nás samé už vytratil. Ale to se s trochou cvičení rychle zlepší. Formulujte své námitky. Přiznejte si je: Všechny jsou oprávněné. Takže je v žádném případě nesnižujte slovy jako „Nebuď taková citlivka!“. Pak se zeptejte: „Jak můžu tyto námitky vyslyšet?“ Podle toho přeformulujte svůj vnitřní závazek.

Dělejte to tak dlouho, až bude závazek „sedět“. Až z něj budete mít dobrý pocit. Tento pocit se také nazývá „motivace“. Právě ona s sebou přinese dobrý závazek. Najednou už nemusíte splnit úkol. Chcete to. Protože zjistíte: „Hele, to je dokonce zábava!“ Takhle se to podařilo i Cecílii. Její závazek už nezní: „Musím z šéfa vymámit místo pro dalšího zaměstnance!“ Po zohlednění jejích námitek se ze závazku stalo: „Když se mi podaří, že mě jako jindy rovnou neodmítne, ale vezme nutnost dalšího místa vážně, budeme o krok dál!“ A s tímto závazkem jde k rozhovoru – i s dobrým pocitem.

Velké otázky

Pojďme ještě jednou do zahrady: trávník, nebo květiny? Květiny jsou krásné. Ale pokud chci mít děti, je trávník lepší. Hopla, od péče o trávník k dětem – jakpak se to stalo?

Při každém správném ujasňování si závazků narazíte i na zásadní otázku: Co chci dělat se životem?

Nejdřív se vám přitíží: Můj život! Ó, jé! Současně se vám ale i  uleví : S pomocí malých otázek (jako je péče o trávník) se často dají snáze ujasnit i zásadní životní otázky (jako narození dětí). Když je mi teprve 28, vsadím nejdřív na děti a zaseju trávník. Když ani ve 37 žádné mít nebudu, pořád ještě můžu do trávníku zasadit růže. Také Cecíliin závazek se při sebekoučinku mění, jakmile zahrne zásadní životní otázky: „Chtěla bych se v tomto podniku dostat ještě o kousek dál. Ale s touto rozhodovací strukturou z toho nic nebude. Tady se vždycky čeká, až se něco stane samo od sebe. To řeknu šéfovi.“ Šéf vytřeští oči a říká: „No, tak mi dejte nějaký návrh!“

Když zahrnete i zásadní otázky, nevyjasní se jen váš momentální závazek, ale i váš život.

Vyjasnění zásadních otázek dává sílu, elán a energii. I proto se mnohé současnice často cítí navzdory všemu luxusu moderního života tak slabé a vyčerpané: Chybí jim jasnost v zásadních otázkách. Kde není jasnost, není síla. Síla spočívá v jasnosti závazku. A jasnost se skrývá v zodpovězení zásadních otázek. Jednou z těchto zásadních otázek je: Jaké jsou moje hodnoty?

Hodnoty poskytují největší jasnost.

Často stojíme před úkolem a cítíme se sklesle: „To nikdy nezvládnu!“ Někdo si pak představuje, že je dílo již hotové, a vychutnává si plody odvedené práce: Krásná zahrada! Další volné místo pro nového zaměstnance! O pět kilo méně! Toto předjímání výsledku ( future pace) mnohým pomůže. Ale jestliže pro vás není dostatečným povzbuzením, zkuste to se svými hodnotami. Cecílie si například řekne: „Je nespravedlivé a nefér, že vývojáři dostanou novou testovací laboratoř, a my si nezasloužíme ani mizernou pomocnou sílu!“ Spravedlivost je silná hodnota, především pro ženy (muži více oceňují úspěch).

Najděte ke svému momentálnímu závazku odpovídající hodnoty. To povznáší.

U tak jednoduchých přání jako hubnutí je to často jasné jako facka. Anita říká: „O pět kilo méně – kvůli postavě.“ Barbora říká: „O pět kilo méně – protože už toho mám dost, že se pořád starám jen o ostatní a sama přitom chátrám!“ Hádejte, která z těch dvou za tři měsíce vážila méně. Protože „postava“ není ani zdaleka tak mocná hodnota jako „protože za to stojím!“. Je to tak? Vážně za to stojíte?

Vnitřní svolení

Slogan firmy L’Oréal „Protože vy za to stojíte!“ nevznikl náhodou: Nízká sebeúcta mnohých žen je dokázaná. Omezuje nás v lecčems, i při ujasňování závazků. Kdykoli při koučinku po tvrdé práci formulujeme dobrý závazek, mnohé klientky náhle řeknou: „Ano, ale smím? Můžu si to dovolit? Není to sobecké?“

Nikdo vám nemůže dát svolení, které si sama odpíráte.

Někdy si musíme položit otázku: „Proč dopřávám všem lidem na světě všechno štěstí na zemi – jen sobě ne? Proč se tak dobře starám o jiné – jen o sebe ne? Tyto otázky nás dovádějí k poslednímu rozhodujícímu postoji pro dobrý závazek: „Dovolím si to! Protože za to stojím!“

Silně a jasně

Když chceme něčím pohnout, rychleji a lépe se dostat vpřed, je jasnost naší nejlepší přítelkyní:

- • Přání: Co vlastně chci?

- • Závazek: Co pro to chci udělat?

- • Atraktivita: A jak dám svému závazku tu nezbytnou, povznášející atraktivitu?

A najednou zjistíme: Abychom změnily svět, nepotřebujeme silné svaly ani kapitál. Potřebujeme pouze nezbytnou jasnost, takže hlavu. A ta žádné ženě nechybí.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Doslov

O vnitřním růstu

„Osud formuje poslušné,

odvážné formuje jejich vlastní osud.“

Golda Meirová

Čím se chcete stát? Nejde jen o to, abychom se staly úspěšnějšími, atraktivnějšími nebo výkonnějšími či se takovými stát chtěly. Takovými samozřejmě budeme, když se budeme koučovat. Sebekoučink je relativně přímočarý a přibližně úměrný úspěchu. Čím více sebe samu koučujete, tím více získáte. Ale pokud by vaše cíle byly jen „být lepší, krásnější, odolnější proti stresu…“, pak vám něco uniklo.

Jde o celek. O celý život. Jestliže se sebekoučinkem chcete stát jen lepšími, rychlejšími, úspěšnějšími, často dosáhnete pouze toho, že se kolotoč pro křečka bude točit ještě rychleji. Měly bychom myslet také na to, že požadavky na nás všechny v posledních deseti letech překročily všechny rozumné a únosné meze. Tlak na úspěch v zaměstnání, na postavení, cizí vlivy, vnější orientace, nátlak konzumu a stres z přemíry volnočasových aktivit dosáhly patogenních rozměrů. Vždyť nám už dávno všechno přerostlo přes hlavu! Každá žena si dnes musí sama pro sebe rozmyslet, do jaké míry ještě bude tato příkoří na sobě páchat a jak a kde může, měla by nebo musí vystoupit, přibrzdit, odřeknout si, uskrovnit se, zpomalit. Není to volba. Je to nutná obrana.

Vystupme z požadavků, které jsou nesmyslné, které nás přetěžují, které pouze naplňují vágní společenský nebo dobový postulát, jenž nás nečiní opravdu šťastnými a nedává nám vnitřně růst, nýbrž nás nechává chřadnout. Co by mělo být vedle všech procedurálních cílů sebekoučinku (lepší, krásnější, rychlejší) naším vyšším cílem? Osobní růst. Především růst!

Žádná z těch banalit nevede ke štěstí. Ne opravdu, ne do hloubky a už vůbec ne natrvalo. Inteligentní žena, která sama určuje svůj život, se nemusí nechat vtáhnout do žádné diktatury postavení, vnějších pobídek nebo módy. Naším cílem ať je pravé, neprodejné životní štěstí, autentičnost, sebeurčení, vnitřní klid a síla. Tedy najít pro sebe adekvátní střední cestu mezi cizími vlivy a jejich totálním odmítnutím, řídit svůj život podle vlastních vnitřních hodnot, a nikoli podle šatníku a vybavení obývacího pokoje. Méně by nás nemělo uspokojit. Proč? Protože teprve potom se nám dostane klidu a naplnění. Dříve jsme to zvládaly nanejvýš na dovolené a příležitostně o víkendech. Já vím. Svět, v němž žijeme, doopravdy nepodporuje naši autentičnost a seberealizaci, to, co je důležité, ani naše vlastní osobní štěstí, nýbrž nás od toho odvrací, poskytuje falešné podněty a dost často nás trestá, když pro sebe jednou chceme udělat něco dobrého, co jenom neživí konzum. Já vím. Už jen sledovat své vlastní osobní štěstí jako cíl stojí námahu, odhodlání a vytrvalost. Ale právě při tom vám nástroje sebekoučinku, s nimiž jste se teď seznámily a naučily se je používat, prokážou neocenitelné služby – nebo i já, pokud byste chtěly. Najdete mě zde:

metatalk Kommunikation + Training

Dr. Cornelia Topfová

info@metatalk-training.de

www.metatalk-training.de

www.twitter.com

www.xing.com

O autorce

Dr. Cornelia Topfová je osvědčená odbornice na úspěšnou komunikaci. Studovala ekonomické vědy se zaměřením na marketing, komunikaci, organizaci a psychologii.

Než v roce 1988 založila v Augsburgu vlastní tréninkový institut, působila jako manažerka v různých podnicích. Více než 20 let koučuje, trénuje a přednáší.

Úspěch jejích seminářů, koučinku a přednášek na mezinárodní scéně a jejích více než deset příruček a bestsellerů mluví samy za sebe a dokládají její praktický a účinný styl. Cornelia Topfová působí zejména v oblasti rétoriky, řeči těla, schopnosti vyvolávat nadšení a působit na druhé, profesionálního vedení jednání, sebejistoty a ženské kariéry.

Z nabídky Portálu dále doporučujeme:

Eva Mohauptová: Týmový koučink

Co je týmový koučink

Týmový koučink přináší zralé fungování skupiny/týmu. To znamená, že lidé samostatně přemýšlejí, jak dosáhnout cíle, co jim v tom pomůže a co pro to mohou udělat. Jsou odhodláni přebírat odpovědnost za svoje konání a jsou schopni o tom mluvit s ostatními. Pokud se naučí spolupracovat, jsou schopni sdílet zdroje a informace. Lidé se vnímají jako součást skupiny, pro kterou se rozhodli pracovat, a zároveň vidí svůj osobní přínos a individuální odpovědnost za to, co mají na starosti.

Zralé fungování také znamená, že pokud jsem s něčím nespokojený, jsem ten pravý, kdo je schopen najít, co se má změnit, a přijít s návrhem. Jsem schopný komunikovat se skupinou, diskutovat, vnímat názory kolegů a dát s nimi dohromady optimální řešení. Jsem schopen vnímat souvislosti a vzájemnou pracovní závislost. Je zřejmé, že ke zralému týmu potřebujeme zralé osobnosti.

Týmový koučink je nástroj k rozvoji skupin a týmů.

Týmový koučink je výsledkově orientovaný proces, který provází skupinu ke konkrétním krokům, které ji vedou k definovanému cíli.

Týmový koučink pomáhá skupinám a týmům na cestě ke špičkovému výkonu a spokojenosti lidí. Pomáhá jednotlivci uvědomit si sám sebe, sebe ve skupině i skupinu jako organismus a vyvodit z toho užitečné kroky pro změnu a vývoj.

Čtyři pohledy při týmovém koučování

Týmový kouč potřebuje při procesu koučování vnímat několik oblastí a se všemi pracovat.

1. 1.Firma

Vše, co se při týmovém koučování děje se skupinou/týmem, musí podporovat širší celek – firmu, zákazníky, vnitřní i vnější vazby. Změny, které vznikají při týmovém koučování, musí akceptovat realitu, ve které skupina funguje – každá firma má svoji historii, hodnoty, ambice a plány a skupina je v nich zasazena a potřebuje s nimi fungovat v souladu.

1. 2.Skupina

Týmové koučování musí respektovat vztahové, procesní a výsledkové fungování skupiny/týmu tak, aby podporovalo dlouhodobé dosahování výsledku a zároveň dobré vztahy, atmosféru a prostor pro rozvoj.

1. 3.Jednotlivec

Kouč musí věnovat pozornost i každému člověku; proces koučování musí podporovat jednotlivce a jeho rozvoj a zároveň podporovat bezpečí ve skupině. Každý člověk má své zájmy, silné a slabé stránky, osobní hodnoty, svoji motivaci. S tím do týmu přichází a je třeba to respektovat.

1. 4.Vedoucí týmu nebo skupiny

Je nutné, aby proces týmového koučování respektoval plně šéfa, jeho směřování a podporoval jeho pozici ve skupině, jeho způsob vedení a rozhodování a podporoval skupinu v souladu s ním.

Všechny tyto oblasti se vzájemně ovlivňují, nelze je pominout ani vynechat.

Pro koho je užitečný týmový koučink?

Týmový koučink může využívat jakýkoli funkční celek, který má společný cíl a výstup a v němž členové potřebují spolupracovat. V této knize se budu zabývat pouze firemním prostředím, ale nepochybuji, že ji lze využít i v jiných prostředích (školy, zdravotnictví, neziskové organizace).

Pro týmový koučink je rozlišení na tým nebo skupinu důležité pro pochopení vnitřní dynamiky, dění ve skupině, fungování v systému. Týmové koučování lze podnikat s jakýmikoli funkčními celky (oddělení apod.), které nutně nemusí naplňovat všechny definice týmu. Nelze podnikat se skupinou lidí, kteří spolu nemají nic společného, nemají společný cíl a jejich práce spolu nijak nesouvisí. V textu se setkáte s velmi volným používáním pojmů skupina, tým, projektový tým. Jsou v tom zohledněny oba úhly pohledu.

Týmový koučink je určen pro týmy nebo skupiny lidí, kteří

- •na sobě pracovně závisí – potřebují spolupracovat, aby dosáhli cíle;

- •mají společný cíl – vizi;

- •vytvářejí dohromady celek, jenž je v systému firmy ohraničen – má svoji identitu (oddělení, projektový tým, útvar).

Lidé se často nestíhají bavit o práci samotné, natož o tom, jak se jim spolupracuje, co by se dalo zlepšit, co je štve a co by chtěli dělat jinak. Není čas věnovat pozornost zlepšení vztahů, procesů a komunikace v týmu nebo skupině a často je to doprovázeno také emocemi, takže se nikomu nechce hledat řešení. Tento stav je možné udržovat dlouho, ale klesá motivace a výkonnost. Nemůžeme potom mluvit o nějaké synergii lidí a efektivní spolupráci. Výsledky jsou průměrné, nálada kolísavá a motivace je vlažná.

Kdy je týmový koučink vhodný?

- •Pokud šéf chce své lidi ve své skupině/týmu rozvíjet a chce je podpořit v růstu.

- •Je vhodný čas na rozvoj skupiny (skupina se může posunout za půl roku dobrého vedení pomocí koučinku velmi výrazným způsobem).

- •Skupina je otevřená práci na sobě a je připravena na sebereflexi.

- •Ve skupině je dostatečná důvěra a otevřenost, aby mohli lidé sdílet svobodně různé názory a návrhy.

- •Skupina je dostatečně soudržná, aby vydržela i napětí.

- •Ve skupině jsou osobnosti dostatečně vyzrálé, aby byly připraveny naslouchat a přebírat individuální odpovědnost.

- •Pokud chcete využít zkušeností a znalostí lidí ve skupině/týmu.

Kdy nedělat týmový koučink

1. 1.Pokud šéf preferuje direktivní styl vedení a vyhovují mu lidé, kteří poslechnou, neptají se a moc samostatně nepřemýšlejí.

Někteří vedoucí mají příkaz v hloubi duše rádi. Ale podle současného trendu jej zamaskují liberálnějším stylem, a v klíčových momentech se vrátí k direktivnímu rozhodnutí bez možnosti diskuse nebo zohlednění názoru. Podřízení jsou v týmovém koučinku vedeni řešit problémy a přinášet návrhy a posléze zjistí, že je to zbytečné. To přináší frustraci a demotivuje ty nejaktivnější, kteří si potom tajně přejí: „Kéž by nám to prostě přikázal.“ V takových situacích týmový koučink posiluje tento rozpor a přináší spíše frustraci.

1. 2.Když nechcete žádnou změnu. Všechno vám vyhovuje tak, jak je, a nechcete investovat čas, energii a pozornost do vývoje a zlepšení. Je zbytečné aktivovat lidi v týmu, když každý jejich návrh zamítnete. To se jenom obrátí v odpor.

2. 3.Pokud stejně víte, k čemu má tým dojít, a potřebujete mu to jenom nějak sdělit. Kouč nemůže přesvědčovat tým pro návrhy šéfa.

3. 4.Pokud je váš tým bez sebereflexe a je přesvědčený, že dělá všechno nejlépe, jak má.

Někdy vedoucí doufá, že kouč sdělí členům skupiny, že něco nedělají dobře, protože sám neumí dávat zpětnou vazbu. Kouč však nemůže suplovat roli vedoucího. Pokud mají lidé v týmu pocit dokonalosti, nejsou motivováni k vývoji a změně. Je to potom frustrace ze ztráty času na obou stranách.

1. 5.Pokud chcete školení a vnímáte nedostatky spíše ve znalostech než v komunikaci, spolupráci a přístupu. Pokud by se měla koučovat jakákoli znalost, která ve skupině není.

2. 6.Pokud je ve skupině zásadní mezilidský rozkol a plánujete personální změny. Při konfliktech v týmu, pokud se jim věnuje určitý čas, může mít týmový koučink dobré výsledky. Znamená to, že konkrétní lidé se budou navzájem více poznávat, respektovat a zvykat si na sebe. Ale když do toho přijde personální změna, je to zbytečně vynaložený čas.

3. 7.Pokud jako šéf nemáte jasno, kam chcete jít, co si chcete nechat na svém stole a co budete delegovat na tým.

To je často situace, kdy nastoupí nový šéf a ještě nemá zformulovanou vizi a jasné zadání pro tým. Týmový koučink energetizuje, mobilizuje tým, ale když potom neví, kam má jít, může si začít energii vybíjet i destruktivně.

1. 8.Pokud protežujete jednu část skupiny a dopředu víte, komu budete jako šéf naslouchat. Potom je to zbytečná hra, která nepřinese nic dobrého ani jedné ze zúčastněných stran.

2. 9.Pokud je to zástěrka pro práci na osobním tématu jednoho ze zúčastněných.

3. 10.Pokud máte pocit, že se vás to jako šéfa skupiny netýká.

To, co se děje v týmu, se vždy nějakým způsobem týká šéfa a je to jeho odraz. Výjimku tvoří případ efektivních synergických týmů, které si samy zvolí, že chtějí koučink a že k tomu šéfa nepotřebují, že ho budou pouze informovat a jsou schopny pracovat samostatně.

1. 11.Pokud nemáte čas dát skupině prostor k růstu a rozvoji.

2. 12.Pokud chcete podporovat hvězdy, a ne spolupráci.

3. 13.Pokud chcete podporovat soutěž a konkurenci mezi lidmi.

Příbuznost s jinými obory

Začněme zjištěním, kde je prostor pro týmový koučink, co vlastně tento pojem vymezuje.

- •Práce se skupinou/týmem.

- •Práce s ději mezi lidmi.

- •Usnadňování dohod, řešení problémů, stmelování skupiny, které vedou k efektivitě skupiny a spokojenosti lidí v souladu s okolním systémem.

- •Podpora rozvoje skupiny/týmu a jednotlivců ve skupině směrem ke zralému fungování.

- •Pomoc při řešení vztahových, procesních, výkonových témat, která si členové skupiny/týmu přinášejí, a zároveň vedení k samostatnosti při řešení úkolů.

Ocitneme se někde na pomezí moderování, facilitace, týmové supervize, individuálního koučování a teambuildingu. Na hranici těchto oborů je týmové koučování provázením týmu na jeho cestě k efektivitě, zralosti a synergii. Provázení, které postupuje s respektem, úctou a silným uvědomováním si systému, ve kterém tým funguje. Práce s týmy nebo pracovními skupinami stojí na principech koučování, na etice koučování a kompetencích kouče.

Tyto obory jsou si blízko, v některých technikách a přístupech se prolínají; přesto je lze od sebe odlišit. Další věc je, jak se prolínají v konkrétní práci toho kterého kouče a který přístup kouč preferuje.

Týmový koučink a týmová supervize

Vymezování těchto pojmů v praxi nás teprve čeká. V různých literaturách jsem našla rozdíly: autor byl buď kouč, nebo supervizor, a měl tedy znalost a zkušenost hlavně v jednom z oborů. Já pracuji jako kouč, ne jako supervizor. Nicméně mám se supervizí velmi dobrou zkušenost. Vnímám, že tyto dva obory jsou si v mnohém podobné, ale zároveň jsou tu i rozdíly.

Podobnosti – jde o podobný proces; v jeho rámci se klade důraz na uvědomování si pozadí témat a pocitů a jevů v různých situacích, zaměřuje se na rozvoj lidí ve skupině, dlouhodobý kontrakt, některé techniky jsou podobné, práce na systémové stabilizaci skupiny.

Rozdíly – koučink je více výsledkově orientovaný, supervize jde více do hloubky z hlediska pocitů a vnímání jednotlivců, má více terapeutický základ. Výstupem z týmového koučování je akční plán. Supervize je v Čechách více popsaná, certifikovaná, má stanovená pravidla, koučink je oborově mladší.

S některými body nemusíte souhlasit, můžete mít jiné představy, jak to je, a taky máte určitě pravdu.

Rozdíl mezi týmovým koučinkem a facilitací či moderací

Facilitace se zaměřuje na proces diskuse, účast lidí v diskusi, výstupy, proces domlouvání se a rozhodování ve skupině. Je to jednorázový proces, který na sebe nenavazuje a odehrává se na setkání skupiny. Nepracuje se systémem a dlouhodobým kontraktem.

Moderace je provázení určitým programem, který má stanovenou strukturu a jehož se účastní více lidí. Cílovou skupinou pro moderaci nemusí být tým nebo pracovní skupina, ale libovolná skupina nezávislých lidí.

Rozhraní týmového koučinku a teambuildingu

Týmové koučování využívá zážitkové techniky, které umožňují pracovat s ději tady a teď. Nicméně tyto aktivity jsou zaměřené na téma, které si skupina vybrala, jsou časově nenáročné a jsou zasazeny do kontextu práce se skupinou. Teambuilding je více zaměřený na stmelení skupiny skrze zážitek a posílení neformálních vztahů ve skupině. Pozornost skupiny se zaměřuje na zážitek a řešení úkolů, které nesouvisí s pracovním prostředím skupiny. Rozbory aktivit někdy obsahují i přenos do praxe, ale většinou nenásleduje další práce s výstupy.

Rozhraní týmového koučinku a skupinového koučinku

Jsou to dva samostatné nástroje. Skupinový koučink pracuje se skupinou lidí, kteří jsou na sobě nezávislí, nespolupracují ani nebudou a setkali se proto, že je zajímá stejné koučovací téma. Každý pracuje na svém tématu samostatně a zároveň se mohou v procesu práce podporovat, inspirovat a procházet tímto procesem skupinově.

Zaujala vás tato kniha? Koupit si ji můžete zde.

CORNELIA TOPF

Sebekoučink pro ženy

Z nejpřísnější kritičky svou nejlepší poradkyní

Z německého originálu Selbstcoaching für Frauen přeložila Kateřina Prešlová

Odpovědný redaktor Ondřej Fafejta

Obálka Kateřina Tvrdá

Foto na obálce PantherMedia

Výroba e-knihy Jan Hampl

Vydalo nakladatelství Portál, s. r. o.,

Praha 2014

E-knihy portálu koupíte na

http://obchod.portal.cz