Eduard Štorch

Narodil se 10. dubna roku 1878 v Ostroměři u Hořic. V Hradci Králové absolvoval reálné gymnázium a učitelský ústav. Své učitelské povolání vykonával na řadě škol ve východních a severních Čechách a od roku 1903 až do své penze v roce 1938 v Praze.

Byl velice všestranný člověk. K jeho zájmům patřila archeologie, činnost pedagogická, spisovatelská, osvětová a novinářská. Jako vynikající pedagog usiloval o spojení školy s pobytem dětí v přírodě, vedl kursy plavání, bruslení i skautský oddíl, organizoval a vedl četné lyžařské kurzy pro učitele a mládež. Bojoval také za reformu vyučování dějepisu. Neméně významný byl i Štorchův zájem o etnografii, biologii a archeologii, kterou studoval u profesora Lubora Niederla. Výsledkem jeho vědecké činnosti byla nejen celá řada odborných knih, ale poznatky touto činností získané využil při psaní svých beletristických knih pro mládež, ve kterých zpracoval nejstarší období našich dějin, a kterými se proslavil i v zahraničí.

Zemřel 25. června roku 1956 v Praze. Jeho hrob se nachází v obci Lobeč (okres Mělník).

Minehava

Krásná dívka, Šťastná chvíle neboli Minehava, pochází z osady Medvědů. Její otec ji zaslíbil tomu, kdo zabije zlého medvěda. Tím se stal násilnický muž jménem Silný bobr, se kterým měla odejít do nové země. Minehava se vzbouřila proti nadvládě mužů, utekla a rozhodla se hledat muže, který jí nebude rozkazovat. Na své dlouhé cestě prožila mnoho útrap. Ani tentokrát nechybí napětí… a celé je okořeněno láskou.

Eduard Štorch

Minehava

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Eduard Štorch – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-47-5

Obsah

Eduard Štorch

Část první - ŠŤASTNÁ CHVÍLE

TOTEM SE MSTÍ

ZDAŘILÝ ÚNOS

PO VELIKÉ ŘECE

KOKOŘÍNSKÝM DOLEM DO NEZNÁMA

Část druhá - MINEHAVA

NA PUSTÉM VRCHU

MINEHAVA

KUPEC ARŽUN

LESNÍ DOBRODRUŽSTVÍ

ZA ČEST RODU

NOC HROZNÉ ZKOUŠKY

Část třetí - SOKOLÍ OKO

STARÁ ZKAZKA

V CIZÍ MOCI

OSVOBOZENÍ

NALEZENÝ DOMOV

VÍTĚZSTVÍ NOVÉHO ŘÁDU

ZÁVĚR

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

obraz života

nejstarších osadníků

v naší vlasti

Část první

ŠŤASTNÁ CHVÍLE

TOTEM SE MSTÍ

Na rozlehlých svazích Letné je od nepaměti usazen silný rod povltavských Medvědů. Klidný život jeho prostých rolníků a pastýřů bývá jen zřídkakdy vzrušen neobyčejnou příhodou, jako se třeba stalo právě dnes. Je to však náramný poplach, který už stojí za to.

Uřícení hoši běhají jako o závod z jednoho konce vyprahlé Letné na druhý, od místa, kde u ústí polovyschlé Brusnice do Veliké řeky má svou chýši starý náčelník Bouřňák, až k chatám nad dolními peřejemi a i k roztroušeným chýškám na půlnočním svahu Letné. Nejvytrvalejší běžci dorazili po Dejvickém potoku až k ohybu Veliké řeky pod kopcem Bábou a vyvolávají mezi překvapenými Medvědy, co se stalo nového:

„Veliké vítězství našeho rodu! Strašný medvěd, postrach lesů, je zabit! Posedlý zuřivec leží mrtev! Už nás nebude v lese přepadávat! Je s ním konec — a zítra můžete všichni do lesů i na pastviny beze strachu před krvelačnou šelmou!“ Když se schvácení hoši vydýchali, vyprávěli zvědavým rodákům, že se — dík přízni Velikého ducha — podařilo junácky ubít medvěda posedlého zlým běsem. Už tolik lidí roztrhal, a doposud nikdo obávané zvíře nepřemohl. Až konečně dnes leží strašlivý netvor před náčelníkovou chatou a všechen rod se raduje, že byl zbaven zlé trýzně.

„Kdo zabil zlého medvěda?“ vyzvídali potěšení rodáci.

„Hrdina Silný bobr ještě s několika zmužilými druhy. Zabil ho dnes v skálách ve Vidouli,“ vykládali hoši s důležitou tváří.

„Silný bobr?“ volali muži s přízvukem skrytého zklamání v hlase. „Nepodařilo se to tedy nikomu z našeho rodu? Musel přijít někdo ze sousedního rodu Bobrů, aby to dokázal?. .. Věru, zahanbil nás všecky!...“

Stateční Medvědi se stydí jeden před druhým, klopí oči a hledí stranou. Vítězná zpráva je už tolik netěší.

„A kdo je ten hrdina — Silný bobr, hm?“ rozhořčeně zvolal jeden z podbabských Medvědů. „Kouká jako nasupený jezevec z díry! Kdykoli přijde mezi nás, začíná jen různice — a doposud se ničím neproslavil…“

„Rád se rve,“ přidal druhý. „Spoléhá se na svou sílu a myslí si, že nad něho není.“

„Nehaňte ho!“ zastal se Bobra starý muž zvaný Kulhavá noha. „Ať je takový, jak říkáte, přece nás zbavil nebezpečné šelmy a to je slavný kousek... Proč jste se nepostavili vy proti posedlému medvědu a nepřinesli jeho kůži? Mohli jste mít slávu, a ještě jste mohli dostat náčelníkovu dceru!“

„Pravda, teď bude mít Šťastnou chvíli Silný bobr!“ řekli mladí poslové a vyprávěli, kterak náčelník Bouřňák, stoje nad mrtvým medvědem, vyhlásil přede všemi, že svou dceru Šťastnou chvíli dá odměnou vítězi nad zlým medvědem, jak to byl už dříve slavnostně slíbil.

Bylo o čem rozprávět. Všecka práce zůstala stranou. Ani ženy se nezdržely na polních záhonech a teď před chatami s mnohým křikem rozebírají překvapující novinu.

Muži se k večeru vydali k náčelníkově chýši při ústí Brusnice a pak si při poradním ohni a opečeném medvědím mase vykládali dlouho do noci o důležité události. Nejvíce je zajímala lovecká stránka skvělého činu Silného bobra. Ale právě o tom scházely podrobnější zprávy. Nikdo ještě nevěděl, kterak Bobr medvěda zabil, a zatím každý uváděl jen vlastní dohady. Však on Silný bobr, až náležitě oslaví svůj úspěch doma, přijde brzo i sem, aby přijal poděkování Medvědů. Pak bude vyprávět o svém zápase se všemi podrobnostmi.

Třebaže Silný bobr nebyl u Medvědů tuze oblíben, byla u ohně před Bouřňákovou chýší chválena jeho odvaha a lovecká statečnost. Stažená houně obrovského medvěda a chutná medvědí pečínka dokazovaly konec obávané šelmy, konec úzkosti a strachu.

Pěkné kousky masa obětovali Medvědi svému totemu (rodovému bůžku) Velikému medvědovi na usmířenou, aby se na ně nehněval, že pojídají maso zvířete jemu zasvěceného. Ostatně zabitý medvěd byl posedlý Zlým duchem a Medvědi se tedy neprohřešili, když si z ubité šelmy vystrojili hody. Starý Bouřňák provolal slávu nepřítomnému vítězi a všichni pak dlouho zpívali junácké písně o hrdinských zápasech.

V nitru mnohého Medvěda ovšem pálila skrývaná výčitka, že se stal vítězem příslušník cizího, byť spřáteleného rodu.

Jako by v rodě Medvědů nebylo silných a statečných mužů! Ale Velký duch, strůjce událostí a vládce lidí a všeho světa, přisoudil již vítězství Bobrům a podle jeho nezměnitelného rozhodnutí přemohl posedlého medvěda Bobr. Tak se stalo a odestát se nemůže. Silný bobr složil uloveného medvěda k nohám náčelníkovým a náčelník Bouřňák nemůže než splnit svůj slavný závazek, že dá šťastnému vítězi svou hezkou a bystrou dceru Šťastnou chvíli, nejpracovitější dívku z celého rodu, vyhlášenou tahačku bolavých zubů a pradlenu nad všecky znamenitou.

Rod Medvědů bude tedy vdávat dceru svého náčelníka do přátelského rodu Bobrů. To se nedá odbýt jen tak průvodem s nevěstou za hranice rodového území, jako by to byla jen dcera ledačí. Zde běží o sličnou dceru váženého náčelníka a rod ovšem ví, co se sluší a patří, aby se o svatbě dlouho a daleko široko vypravovalo. Rod známý a ctěný po celé Veliké řece připraví hody, jakých dávno nebylo. Bude se jíst aspoň tři dny, bude se zpívat a tančit. Každý, kdo přijde, bude bohatě pohoštěn, a nejvíc ovšem pozvaní sousedé Bobři. Rozumí se také, že budou hrány veselé i závodivé a bojové hry, jak vždycky bývá o velkých slavnostech.

O přípravách na hostinu se u poradního ohně dlouho řečnilo. Staří zkušení rodáci probírali pořad slavnostních hodů s velikou důkladností a k poradě výjimečně připustili i zkušené ženy.

O maso se postarají muži velkým společným honem. Kořist bude doplněna nejlepšími kusy ze stád hovězího dobytka i bravu. Na několika ohništích budou opékány veliké kusy rozličného masa a každý si bude moci vzít, co mu libo. Ženy slibovaly, že se postarají o chutné placky s nasekaným uzeným masem i o kaši. Ta bude omaštěna tak, že při jídle bude mastnota protékat hostům mezi prsty. Dívky připraví pro zostření chuti zásobu nakyslých salátů ze šťovíku a jiných bylin. Inu, budou to hody, že nakonec nebudou moci přecpaní jedlíci ani se země povstat!

Oj, Šťastná chvíle bude mít slavné vdavky...!

Povznesená nálada kouzlila v hlavách Medvědů i Medvědic luzné vidiny tučných hodů. Nakonec se však na poradě začaly ozývat i hlasy chladně střízlivé a méně honosné, jež rozvážně upozorňovaly na potíže a překážky. Někteří vážení rodáci poukazovali na špatné časy, na dlouhotrvající sucho a neúrodu, na množství nemocí mezi dobytkem a na citelný nedostatek všech potravin.

Tak bohatou svatbu, o jaké se tu mluvilo a jakou by si všichni přáli vystrojit, nelze nyní uskutečnit. Ještě by je mohli hosté pomluvit! Nezbude nežli vyčkat, až se změní počasí, až déšť osvěží vyprahlé pláně. Pak Medvědi nasadí vše, aby jejich čest a vážnost v očích sousedních rodů neutrpěla.

Závažnost pronesených námitek nebylo možno popřít. Rod přece nemůže připustit, aby se taková slavnost odbyla nějak chudě.

Posléze se Medvědi ustanovili na tom, že nebude možno strojit veselici se zdarem dříve, nežli ubývající měsíc doplní znovu svou bledou tvář, tedy asi za tři neděle. Zítra dojdou k Bobrům zástupci Medvědů a pozvou ženicha i celý spřátelený rod Bobrů na slavné hody v den po úplňku luny.

Přátelství obou rodů bude nanovo zpevněno a utvrzeno.

Myslíte si, že nyní, před veselkou, se Šťastná chvíle raduje? Půjde za muže statečného a proslaveného do váženého a silného rodu. Čeho by si mohla přát více?

Avšak nikoliv — Šťastná chvíle se neraduje. Zmlkly její jásavé písně a její čisté oči pozbyly jiskřivého lesku. Jejím svěžím rtům schází dřívější úsměv. Ano, smutek zalil dívčino srdce a žal naplnil její nitro. Nikdo neví proč...

Po několika dnech přišel Silný bobr navštívit svou nevěstu. Starý náčelník přijal Bobra se vší poctou a laskavostí, avšak Šťastná chvíle kamsi zaběhla. Marně ji hledali u řeky po zarostlém pobřeží, nadarmo sběhali údolí podél Brusnice, stejně bezvýsledně ji hledali i nahoře po Letné. Byl tu prý u ní nějaký hoch s bolavým zubem a dívka se s ním vydala kamsi pro léčivé býlí.

Ten večer byl v náčelníkově chýši veliký křik. Starý Bouřňák se tuze zlobil na dceru pro nezpůsobné chování. To přece nejde, ukrýt se před ženichem!

„Už patříš Silnému bobrovi! Prohlásil jsem to před celým rodem, a jak jsem řekl, tak se stane!“ A rozhněvaný náčelník ještě dodal:

„Či snad bys přece raději toho lajdáka Sokolí oko? Ten přece není tebe hoden! Ostatně se večer u táborového ohně povídalo, že Sokolí oko má už slíbenou ženu, Veveřici — tu z rodu Havranů. Přinesli k nám o tom zprávu Bobři...“

„To není pravda, otče!“ ozvala se Šťastná chvíle, skleslá a uplakaná. „Sokolí oko si žádnou umouněnou Havranici nevezme!“

„Aj, víš to ty snad lépe? Ale proč bych o tom mluvil! Pamatuj, že starý Bouřňák dal své slovo Silnému bobrovi, a při tom zůstane! Jsi žena, a proto chtěj nechtěj poslechnout musíš!“

A tak bylo rozhodnuto.

V medvědím rodě počali chystat svatební hody.

Ale k veselce přece jen nedošlo. Ani za měsíc, ani za dva…

Velký duch odvrátil svou dobrotivou tvář od rodů při Veliké řece a vydal je v pospas Zlému. Hrůza zalévá údolí Veliké řeky a krev všeho lidu tuhne děsem. Pastviny již suchem všudy vyprahly, nikde nezbývá kousek svěží trávy. I vrbové křoviny podél řeky jsou úplně ožrány zhublými kozami. Bezradní lidé osekávají větve a ratolesti topolů, co jich kde roste, i mnoho celých stromů porazili, aby získali pomoc aspoň na chvilku. Kůru dávají ovcím i dobytku. Takovou nuznou potravou dobytek schází a hromadně padá, zvláště ovce, ty leží v košárech po desítkách. Tolik mršin ani četní vlci nemohou zmoci, takže hnilobný zápach zamořuje povětří.

V takovém neštěstí přestali Medvědi myslit na hody. Všichni jsou naplněni myšlenkou na neodvratnou smrt a zkázu. U Veliké řeky se rozzuřila hrozná morová rána. Lidé i zvířata hynou, osady vymírají. Zlá nákaza zachvátila krajinu. Skoro čtvrtina všeho lidu pomřela a zbývající nešťastníci se potulují v zoufalství po rodovém chotáru a bědují v pláči. Není záchrany. Veliký duch je rozhněván jako nikdy a snad zničí vše, co živo.

Utéci není kam. Odevšad v sousedství vyhánějí Medvěda, Bobra, Vlka, Volavku, jakmile se někde jen objeví, a kamenují je, vyhrožují smrtí, nevrátí-li se do svého rodu, propadlého zkáze. Všude se bojí hrozného moru, který zachvacuje staré mladé bez rozdílu. Jakmile se objeví u někoho horečka a třesavka nebo když zpozorují, že jsou jeho smysly omámeny blouznivostí, sběhnou se jeho nejbližší a s velikým křikem a hřmotem zahánějí Zlého ducha strašné nemoci. Obyčejně to nebývá nic platné a Zlý duch již svou oběť z drápů nepustí. Po dvou nebo třech dnech se na nemocném objevují krevní podlitiny, žlázy naduřují; na nohou, na rukou i na hrdle naskakují bolestivé vředy.

To se již čaroděj vzdává boje se Zlým duchem a přiznává jeho vítězství. Nařídí, aby zachvácenému morem dávali hodně pít, ať chce nebo nechce, a aby ho často potápěli ve vodě. Tím se někdy přece ještě podaří nemocného vzpružit a zachovat. Jinak jen málokterý nebožák odolá černé smrti a sotva přežije pět šest dní, většinou podléhá ve třech dnech v bolestech a v třesení nebo v mdlobě vysílením.

Medvědi se s hněvem obraceli na svého rodového čaroděje a vytýkali mu, že nedovede usmířit Velikého ducha a odvrátit morovou ránu. Přináší sice oběti, vzývá Velikého ducha, modlí se k rodovému totemu, prosí, slibuje, zpívá, tančí — a všecko jako by peříčka do větru pouštěl. Černá smrt dáví rodáka za rodákem, čaroděj se bouřlivě brání a odpovědnost odmítá:

„Proč nemohu usmířit Velikého ducha a Medvěda, náš mocný totem? Protože jste s Bobry nerozvážně zabili medvěda na Vidouli! Vyhlásili jste nepřátelství proti medvědu, tvrdíce, že je posedlý zlým běsem, a zapomněli jste, že každý medvěd je posvátný a v ochraně našeho totemu... Sami jste vinni černou smrtí, nejen Bobři, kteří medvěda ubili! A vina padá i na Sokoly, z nichž prý Sokolí oko — řekla to na něho Šťastná chvíle — dokonce první bodl medvěda oštěpem. Jak bych mohl teď já sám usmířit váš těžký zločin? Vaše vina — váš trest!“

A Medvědi, zdrcení tíhou viny, odcházejí sehnuti k zemi. V beznadějném zoufalství naříkají.

„Nic nepomáhají modlitby ani obětování nejlepšího dobytka. Jediná oběť ještě zbývá, oběť největší — život mladé dívky… Tu ještě obětujme, aby se usmířila zloba nenasytného božství! Nic jiného nám už nepomůže…“

Stará Šuka, snad nejstarší pamětnice všech dějů v rodě, pokyvuje třesavou bradou a našeptává trnoucím Medvědům :

„Bylo jednou také moc zle, u nás i jinde okolo. A hle, Vlci tenkrát, když už neviděli jiné záchrany, obětovali nejlepší děvče ze svého rodu. Byla to dcera náčelníkova, dívka jako květ… Tu obětovali — a bylo dobře… Morová rána odešla. Tak se Vlci zachránili…“

Myšlenka obětovat dívku docházela souhlasu. Uchytila se rychle a šířila se od chaty k chatě. Poslední a jediná cesta k záchraně rodu před úplnou zkázou…

Počasí se náhle změnilo. Po dlouhotrvajícím suchu přišly bouřky, lijavce, povodně. Medvědi zprvu změnu vítali. Ale přívaly spláchly políčka a bylo veta po úrodě ještě zbývající. Nebylo co jíst a hlad se šířil ještě víc než dříve. Vyhublý dobytek padal schvácen morem, maso nebylo možno jíst. Lesní zvěř se vystěhovala do jiných krajin.

Zvadlí a přepadlí lidé olupují kůru se stromů a drtí ji na mouku, velmi nechutnou. Není úniku z objetí smrti. Sám náčelník Bouřňák ulehl v horečce a třetího dne zemřel, pokryt snětivějícími boláky a krevními podlitinami. Leckterá chata zůstala opuštěna, obyvatelé vymřeli nebo se rozutekli, když jich mor několik zadávil. Stává se, že sousedé zapálí a zasypou chaty i s těžce nemocnými. Jen sivý dým tu a tam krouží na zbytcích dohořívajících chat.

A Velký duch se hněvá. Totem rodu Medvědů se neúprosně mstí...

U sousedů není lépe. Čaroděj rodu Sokolů zjistil z neklamných věštebních znamení, že rod Sokolů zajde a nezbude po něm stopy u Veliké řeky. Povídá se, že se Sokoli chystají vystěhovat do nových sídel, aby se zachránili. Také Havrani pomýšlejí na hledání nového domova. V bobřím rodě vzrůstalo reptání proti hlavnímu původci obecného neštěstí — proti Silnému bobrovi. Kdekoli se Silný bobr objevil, upíraly se na něj zlostné pohledy a nevraživě stíhaly každý jeho krok.

Čarodějovo prohlášení, že Silný bobr je původce všeho zla, ujalo se i v bobřím rodě.

Šťastná chvíle už zaslechla, co se v rodě šuškalo, že vybraná dívka prý položí život za odvrácení morové rány a že se prý už také ví, které děvče bude hlasem rodu posláno na smrt. Zřejmě však nedbala na takové narážky — jako by je ani neslyšela nebo jako by jí na životě nezáleželo. Bylo to ovšem podivné u dívky tak plné života. Leckdo si toho u ní již povšiml, ale pomyslil si, že to otcova smrt dívku zkrušila.

Zatím Silný bobr se k něčemu chystal. Začalo to tím, že svou hůl s vyřezanou značkou, svým podpisem, zapíchl pod posvátný totem bobřího rodu. Na pahýl silné větve, vyčnívající z tlustého kmene pokrytého řezbami, zavěsil svůj dárek — pěkně provrtaný kamenný mlat — a pomodlil se, aby mu Veliký bobr, ochránce všech rodáků, dal dobré, spolehlivé přátele k odvážnému podniku. Skloněn couval Silný bobr pozpátku od rodového sloupu, až pak po nejhlubší pokloně se obrátil a odkvapil do své chýše.

Každý, kdo se po něm přišel poklonit posvátnému totemu, hned si povšiml honosné hole zapíchnuté vedle sloupu. Podle řezeb a hlavně podle značky poznávali všichni, že to je vyzývací ohláška Silného bobra, vítěze nad zuřivým medvědem.

Co chce Silný bobr?“ říkali. „Znova nějaký ošemetný kousek? Ať sedí v koutě, beztoho nám zle uškodil usmrcením medvěda.“

Avšak sem tam přišel k totemu i některý věrný druh Silného bobra a uvažoval trochu jinak:

„Silný bobr je statečný i odvážný, opět připravuje něco junáckého. Při tom nesmím scházet! Půjdu s ním!“

A pazourkovým nožem pracně vřezal do hole své vlastní znamení. To byl závazný a nezrušitelný příslib účasti, ať již s jakýmkoli nebezpečím spojené.

Po třech dnech si přišel Silný bobr přečíst výsledek své výzvy k rodákům. Čtyři se mu podepsali na hůl, čtyři druhové se k němu přidali, nevědouce ještě, oč vlastně běží. Tím cennější jest jejich věrné spojenectví. Ano, na takové přátele se může spolehnout, s těmi se může odvážit všeho, i kdyby byl v sázce život.

Znova a znova prohlížel Silný bobr svou hůl a přečítal vřezané podpisy svých přátel. Nejvýše je značka Noháčova. „Ten mnoho nemluví, ale v činech je rozhodný,“ říkal si spokojeně Silný bobr.

Druhé znamení vyryl dobromyslný Kokta, s nímž by Silný bobr jindy mnoho nepočítal, ale nyní mu byl vítán jako dobrá posila do nevelikého houfce spiklenců.

Třetí se zapsal Černý bobr, zprvu nedůvěřivý, ale pak odhodlaný a pevný. Nad jeho značkou se Silný bobr zaradoval: „To je vítaný společník, znamenitý lovec a statečný bojovník!“

A konečně čtvrtý podpis — veselého, ale trochu lekavého Plachého bobra. „Je sice zbrklý, avšak bude mi slepě oddán,“ pochvaloval si Silný bobr. „Ukázal teď, že mohu na něho vždycky spoléhat.“

Čtyři zdraví, zdatní druhové se přihlásili Silnému bobrovi. Není to mnoho, ale s tím hloučkem se lze odvážit leckterého nevšedního činu.

Silný bobr měl takto pohromadě svou četu spolehlivých přátel. Od nynějška je jejich vůdcem a jeho druzi podniknou s ním vše, cokoli započne, a půjdou za ním všude, kamkoli zamíří.

Však uvidí bobří rod, co Silný bobr dokáže!

ZDAŘILÝ ÚNOS

Po několika dnech si vyšel Silný bobr opět na návštěvu k Medvědům Honosně si vykračoval pobřežní stezkou po úpatí Petřína. Pohvizdoval si a občas zamával sekyrkou nad hlavou. Zdaleka bylo na něm vidět, že se nemíní nijak doprošovat určené mu nevěsty.

Celý rod byl přece svědkem, že náčelník slíbil dceru tomu, kdo zlého medvěda zabije. On to dokázal a od toho dne visela medvědova houně nad Bouřňákovým ložem. Šťastná chvíle náleží právem Silnému bobrovi a nikdo se tomu nemůže vzepřít — ani dívka sama. Ani strašná morová rána nezabrání, aby Šťastná chvíle nebyla jeho.

Silný bobr měl tentokrát štěstí. Zastihl dívku samotnou pod velikým bukem u chýše. Vyškrabovala zaschlé zbytky kaše z hrnce a házela je svému psíku. Nikdo nebyl nablízku, sousedé se vyhýbali chatám, v nichž někdo zemřel.

Přicházející Bobr se před dívkou vypjal, a když byl už blízko, zavolal k ní bez dlouhých okolků:

„Nuže, pojď, Šťastná chvíle! Teď budeš drtit zrní na kamenném mlýnku v mé chatě. Jsi zdráva, viď? A žádné hody se nemusejí strojit...“

Šťastná chvíle se podívala na Bobra pátravě. Bobr neočekával, že by se mohla zdráhat. Zamračil se.

A dívka řekla tichým hlasem:

„Nedávno zemřel můj otec… Zemřel i Kulhavá noha a Tučný medvěd….Zemřela Benka, Šakja i malá Muška a Culinka — a jiné ještě...  Zlá doba přišla na nás na všecky... Není snad chýše v našem rodě, aby v ní neoplakávali zemřelého. Smutek naplňuje naše srdce... Nemyslím teď v takové žalosti na odchod z rodu.“

Ta slova byla jako rána košem do Bobrovy hlavy. Natřásal se a kroutil tělem, aby strojenou povýšeností zakryl nemilé rozpaky. Okamžik rozmýšlel, má-li spustit na dívku hrubě, ale když se jí podíval do očí, vymizelo z něho furiantství jako pára a rozhovořil se kupodivu měkce:

„I u nás řádí nelítostná zloba Velikého ducha. Stejně u Havranů, u Sokolů, u Vlků. Všude u táborových ohňů je slyšet pohřební zpěvy a nářek opuštěných vyplňuje den i noc. Je u nás věru zle. Naše nehlídaná stáda se rozutíkávají, naše obilné záhony zarůstají plevelem. Vše je pravda, co říkáš, milá Chvíle. A věru není naděje, že Veliký duch shlédne na nás opět milostivě a odejme od nás všecko to soužení. Ještě mnoho lidu pohyne u Veliké řeky. Ale věz, svět je veliký... Jsou ještě jinde krásné země, žírné pastviny mezi háji na táhlých vrchovinách... Tam je dobytek tučný a lidé zdraví, spokojení...“

„Co tím myslíš, Silný bobře?“

„Odejdu s několika přáteli do nové země. Opustím Velikou řeku, plnou žalu a smrti — a ty půjdeš se mnou!“

„Ne, Silný bobře! Já zůstanu, kde jsem, v zemi předků. Cizina mi nedá nic dobrého. Můj domov je zde, u Veliké řeky. Však tu opět bude dobře, dočkáme se!“

Silný bobr se nenucené zasmál, ale pak zvolal přísným hlasem:

„Tvůj moudrý otec mi tě dal a rod to schválil. Co chceš proti tomu počít, pošetilá? Půjdeš se mnou a budeš mou ženou. Půjdeš, kam půjdu já. Jsem tvým pánem a ty musíš poslouchat! Já řeknu: Slunce stojí — a ty povíš: Vskutku, odjakživa slunce stojí!... Já řeknu: Ryba letí do lesa — a ty povíš: Ryby přec často létají do lesa. Já řeknu: Odrhneme losí kůži!

— a ty se chopíš ostré škrabky a začneš kůži dřít….

Já řeknu: Máme málo mouky — a ty honem klekneš k mlýnku a nasypeš pšenice pod drtidlo… Pamatuj si: Co žena řekne — to komáří bzukot, co muž řekne, to ženě svatý rozkaz! Takový je odvěký zákon. Není v tvé moci jej porušit nebo se mu vymknout…“

„Jsi, Bobře, v slovech vskutku silný, ale taková síla je u mne jako chmýří pampelišky: foukneš — a je po síle! Věz, že jsem dcera Bouřňákova a že nejsem rákosí, které se ohýbá při větérku. Tvá slova jsou vítr, který vane a stopy nezůstaví. Já činím a činit budu, co sama ustanovím. Muž nebude nade mnou vládnout, nebude mým pánem, leč přítelem i druhem, půjdu-li ovšem za ním z vlastní vůle.“

„Po tvé vůli se nikdo neptá! Tvůj otec mi tě dal!“

„Můj otec mě zaslíbil tomu, kdo zabije zlého medvěda, a ty, Bobře, nezapomeň, že já dobře vím, kdože medvědu zasadil smrtelnou ránu. Tys to nebyl — tys jen medvěda dorazil, když těžce raněný spadl ze skály, nemluv tedy o hrdinském skutku. Čí to byl oštěp, který trčel hluboko zabodnutý v medvědově pleci? Tvůj oštěp, Bobře, to nebyl! Ten medvěd nebyl tvůj, ani já tedy nebudu tvá!“

„To jsou jen ženské rozumy. Žvaníš nesmysly. Medvěd je má kořist, jako ty jsi a budeš má, povídej si co chceš!“

A Silný bobr neztrácel dále marné řeči s umíněnou dívkou a bez rozloučení hrdě odešel. Cestou si zlostně odplivoval. Dívka se za ním dívala, a když se ztratil mezi pobřežním stromovím, sedla si na zem a hladila svého černého psíka. Dala mu vylizovat skrovné zbytky v hrnci.

„Tak, tak, Silný bobře, povídej si!“ říkala si dívka pro sebe. „Žena je ti sotva víc než tvůj pes, kterého kopneš, a on přileze a nohu ti olíže… Muži jsou páni — hm, ano, ale jen když se ženy před nimi plazí… Já ne. Já nebudu lízat nohu, která mne kope! Žena je víc než muž! Ona chová děti! Doposud se vypráví, že za minulých dob bývala žena víc než muž. Žena vládla a muži musili poslouchat!“

Odpoledne šla smutná nevěsta k řece umýt nádobí. V té chvíli připluly po vodě potichu a nepozorovaně, těsně podle břehu, tři lodice, naložené koženými ranci, a přistály v zátoce mezi rákosím. Vystoupil Silný bobr a jeho čtyři druzi. Šťastná chvíle vyškrabávala mísu a oplachovala ji. Byla tak zamyšlená a do sebe zabraná, že nevěděla o příjezdu lodic. Teprve když byli Bobři u ní, trhla sebou, až jí mísa spadla do vody. Poznala Silného bobra.

„Nelekej se, Šťastná chvíle!“ začal Bobr mírně. „Přijel jsem pro tebe a vydáme se na cestu… Máš snad doma v chýši schovaný pruhovaný šátek nebo vzácný náhrdelník?“

„Ano — mám!“ nejistě odpověděla překvapená dívka a rozběhla se k chýším. Bylo odtamtud slyšet ženský křik.

„Chyťte ji!“ velel Silný bobr a jeho druzi několika skoky dohonili prchající dívku. Přivlékli ji k vodě. Černý psík na ně zuřivě štěkal, ale Bobři si ho nevšímali.

Silný bobr zamumlal:

„K čemu se zdržovat pro nějaké hadry nebo kostěnou jehlici? Naložte ji na loď, jak je!“ A k zaleknuté dívce výhružně zasyčel: „Neopovažuj se křičet, sic—!“ Ukázal významně na svůj těžký kamenný mlat.

Silný bobr se již déle neomeškával a využil příhodné chvíle. Přidržel dlouhou lodici, aby se nekymácela, a ostatní Bobři do ní vtáhli vzpouzející se dívku. Odstrčil pak loďku od břehu a vskočil do ní. Zvedl pádlo a vykřikl:

„Za mnou, braši, jedeme!“

Jeho druzi nasedali do ostatních lodic a odrazili do proudu.

Opuštěný psík štěkal na břehu. Pak vlezl do vody a ploval za svou paní. Nedostihl ji však. Jeden z veslařů v zadní lodici vytáhl znaveného psíka z vody a hodil ho do lodi.

Šťastná chvíle seděla na dně lodi, uprostřed vydlabané a vypálené, a hleděla strnule na vzdalující se domov. „Křikneš-li, rozbiji ti hlavu!“ varoval ji Silný bobr, nadzvednuv veslo.

„Kam mě vezeš?“ zašeptla zastrašená dívka.

Nedostala odpověď. Z tichých pobřežních chat nikdo nevyšel. Nikdo neviděl odjezd náčelníkovy dcery.

Únos se zdařil.

Zpěněnými peřejemi posledního pražského slapu projely lodice bez pohromy. S hrdým úsměvem se díval Silný bobr na své zdatné druhy, jak obratně projíždějí mezi skalisky omývanými vysoko vlnami. Takové veslaře aby pohledal na celé Veliké řece! Jsou na vodě doma, darmo nemají bobra jako rodový znak.

V klidnější vodě za velkým ostrovem si plavci oddychli a ponechali lodi volnému proudu.

Silný Bobr plul vpředu se svou nevěstou. Za ním o délku vesla plynula lodice s Koktou, s Černým bobrem a s několika koženými vaky. Vzadu se trochu omeškala třetí loď, stejně naložená, s Noháčem a s Plachým bobrem.

Ujíždějí do širého, neznámého světa — před hrozivou černou smrtí… Najdou nový domov? Najdou štěstí?

Zanedlouho počala Veliká řeka zatáčet svůj tok doleva, neboť v cestě jí stály libeňské skalnaté kopce. Zároveň se řeka dělí na ramena a oblévá několik dlouhých ostrovů, nízkých štěrkových a pískových nánosů, jen řídce porostlých vrbovými a topolovými houštinami.

Silný bobr právě zahnul do jednoho říčního ramene, když na kraji ostrova spatřil nějakého muže. Stál jako socha a upřeně pozoroval blížící se loďstvo. U jeho nohou ležela rybářská vrš.

Stojící muž pojednou vykřikl:

„Hahoj! Jste vy Bobři? Kam jedete?“

Silný bobr poznal Sokolí oko, předního z mladých lovců sokolího rodu, usedlého zde při ohybu Veliké řeky. Odpověděl mu nakvašeně:

„Chceš nám snad bránit v cestě, opelichaný Sokole?“

„Ha, znám tě, Silný bobře! Tvůj jazyk je vždy silnější nežli tvá paže. Vystup sem na ostrov a pojednáme spolu! Však hádám, koho to vezeš s sebou!“

Dívka se krčila v lodici, nicméně Sokolí oko dobře uhodl, kdo to je.

Bobr hněvivě zaječel:

„Vezu si ženu, abys věděl! Ty si jdi ke své Veveřici — vždyť ti ji daroval Havranpírko! Hahaha! Já na tebe plivám!“

Sokolí oko vybuchl bojovným rykem svého rodu a vrhl se do vody. Brodil se k lodím, které unášel proud. Bobři však jen několikrát zabrali vesly a již ho míjeli. Nechytne je!

Silný bobr položil veslo do lodi a zvedl šíp a luk. Nasadil šíp a mířil na Sokolí oko. Zlostně se poškleboval, když se Sokolí oko postavil ve vodě neohroženě proti němu a volal:

„Na bezbranného si troufáš, Silný bobře! Na břehu ses mi nepostavil! — Hola, Šťastná chvíle, volám tě! Nejezdi s ním, zůstaň! Chví-le, vrať — se!“

Obě loďky Bobrů předjely, jen Silný bobr zůstal vzadu. Sokolí oko dral se vodou k němu. Voda mu zde nesahala ani po prsa. Pažemi hrozil svému nepříteli.

Najednou se loďka zakolébala a to způsobilo, že Silný bobr vypustil připravenou střelu trochu výše, než jak mířil. Šíp zafičel a proletěl mezi vztyčenými pažemi Sokolího oka. Jemně vroubkovaný pazourkový hrot šípu jen slabě škrábl napřaženou paži a padl pak do vody. Objevily se krvavé krůpěje.

„Mohlo to být horší, Bobře!“ křikl Sokolí oko s výsměchem. Věděl, že by ho byla dobře mířená rána zasáhla, kdyby se byla loďka nezahoupala. To však nevěděl, že se Šťastná chvíle v strachu přikrčila v lodici a tím jí pohnula. Stalo se tak v pravý čas, jinak by byla ostrá střela přinesla Sokolímu oku zkázu.

„Šťastná chvíle, zůstaň — vyskoč z lodi!“ naléhal Sokolí oko.

„Ani se nehni!“ poručil dívce Silný bobr.

„My dva se ještě setkáme!“ vykřikl rozhněvaný mladík za vzdalujícím se Bobrem.

„Haha, těším se!“ vysmál se Bobr pohrdavě. Uchopil opět veslo, plivl do vody a popohnal loďku.

Sokolí oko se sice pokusil plavat za nimi, ale brzo nechal marného pokusu a vrátil se na ostrov.

„Pět vás zpupných zbojníků

na mne samotného je;

a přec s každým, co je vás,

chci se pustit do boje!“

Ještě zahrozil za mizejícími lodicemi. Když už mu je pobřežní houští zakrylo, díval se bez pohnutí dále po ztichlé hladině. Hněv ho přešel. Jeho junácká postava se najednou zmenšila, paže mu klesly. Svěsil hlavu a zašeptal:

„Šťastná chvíle, snad už tě nikdy nespatřím!“

Tři bobří lodi rychle plují a ztrácejí se mezi křovinatými břehy říčních ramen. Na přední lodici leží schoulená dívka a uvažuje:

„Pravdu řekl Silný bobr, aby Sokolí oko šel k Veveřici z rodu Havranů... Však jsem se dověděla, jak ji Sokolí oko dostal od Havranů. A Sokolí oko se nestyděl ji přijmout…To je junák? Šťastná chvíle nechce být druhou ženou, podřadnou služebnicí! Neučinil-li ji Sokolí oko svou první, hlavní ženou, nedbá už o něho. Zklamala se v něm. Měl ho Silný bobr trefit! Nic jiného by si nezasloužil…“

PO VELIKÉ ŘECE

K večeru pluli Bobři mimo hradiště na Zámcích. Drželi se ve stínu při levém břehu, nízkém a hluboko zarostlém rákosím. Nezdálo se jim radno zaplést se do sporu s bdělými strážci tohoto obchodního hradiště. Však se tam nahoře na kolové hradbě bělá na výstrahu několik lidských lebek, svědčících, že si obránci pevného hradiště již leckdy pochutnali na odvážlivcích, kteří se pokusili dostat se násilím do jejich skalní pevnosti, aby se zmocnili nahromaděného tam zboží, nebo chtěli uniknout po vodě jejich ostražitým výběrčím propustných poplatků.

Lodice pomalu a tiše míjejí nebezpečné místo. Bobři srazili plavidla k sobě, ulehli na dna a zakryli se listnatými větvemi a rákosím. Doufají, že nevzbudí pozornost hlídačů na hradišti.

Když Bobři pluli kolem srázných skal více než sto loket vysokých, ani nedýchali.

Někdo z břehu pojednou zavolal cosi nesrozumitelného. Možná že si bdělý strážce povšiml něčeho podezřelého na vodě. Uviděl je snad?

Silný bobr zvedl hlavu a potichu přikázal svým druhům, aby jen mlčeli.

Ze skalní bašty, vyčnívající osamoceně z vody u břehu, někdo třikrát hodil kamenem. Třikrát žbluňklo u bobřích lodic a opět bylo ticho. Pak zaznělo nad řekou varovné zahoukání.

Noháč tiše zasykl a přitáhl rukou lodici Silného bobra.

„Snad bychom měli přece poslechnout,“ pošeptal Silnému bobrovi. „Uviděli nás. Nenechají nás projet.“

„Ujedeme jim,“ odpověděl Silný bobr. „Uvidíte, že nás nechytí.“ A hned začal skrytě popohánět loď veslem. Přitom se krčil v loďce, aby neprozradil strážcům hradiště, že zamýšlí prchnout.

Ostatní Bobři se řídili jeho příkladem a záhadná skupinka lodic se počala rozjíždět rychleji a rychleji. Na břehu se rozlehl povyk.

Rozvážný Noháč se posadil v loďce zpříma a pravil hlasitě k soudruhům:

„Zastavte! Neuniknete jim. Bylo by s námi zle, kdyby nás chytili.“

„Pravdu máš, Noháči,“ přidal se k němu černý bobr a otočil lodici k hradišti.

„A co my, Silný bobře? Musíme s nimi!“ ozval se prostomyslný Kokta.

Silný bobr zaskřípal zuby, ale začal také již zatáčet směr lodice k pobřežním skálám.

U břehu již čekalo několik lodí obsazených ozbrojenci honem přivolanými. Byli připraveni pronásledovat smělé plavce, kdyby nezastavili pod jejich hradištěm.

Silný bobr hněvivě odplivoval do vody a zavesloval do temné zátoky mezi skalami. Jeden ze strážců zachytil bidlem špičku lodi a přitáhl ji na břeh. Vzápětí dojely i ostatní lodice.

Výběrčí poplatků prohlíželi náklady na loďkách. Přes nastávající už šero poznali, že se tu neveze žádné zboží na obchod. Byly tu jen obyčejné kožešiny pro vlastní potřebu plavců a neveliká zásoba nutných potravin. Zbraně byly ovšem samozřejmé cestovní potřeby a velitel stráže si jich ani řádně nevšiml. V lodích nebylo soli ani jiného zboží na obchodní výměnu.

Bobři si opět vše balili a vaky zavazovali.

Když už byla prohlídka skončena, zakopl jeden výběrčí o kožešinové sedátko a tím odkryl hromádku pěkných kamenných mlatů a hlazených sekyrek, uložených na dně lodi.

„Jsou krásně provrtané,“ pravil, když je bral do ruky. „Právě takový mlat se mi dnes přerazil. Velmi toho lituji, protože nemám jiný...“

„Ponech si tedy jeden, který si vybereš,“ vybídl ho černý bobr, jemuž ty kamenné zbraně náležely.

„Rád. Nechám si tenhle, má šikmý týl — ten tak lehko nepukne.“

Velkomyslnost Černého bobra zřejmě učinila dojem na hradištníky.

„Jste Bobři z rodu nad horními ostrovy, že?“ otázal se přísný velitel stráže, když si byl prohlédl znaky vyřezané na špičkách lodí. A nečekaje na odpověď, hovořil dále:

„Neměli jsme s vámi dosud žádné mrzutosti a také dnes pojedete svobodně dál, poněvadž nevezete žádné zboží. Složíte nám jen z každé lodi po kuní kožce a za každého plavce jeden mlat nebo sekyrku. Žena se nepočítá… Jeden mlat jste už dali… A kam míříte? Hledat novou zem? Zdá se, že vás morová rána vyhání…Slyšeli jsme už, jak je u vás zle — i někteří Havrani, Vlci a Sokoli tudy už projeli. Nejste první… Náš obětní oheň na hradišti hoří neustále. Přinášíme veliké oběti, aby Veliký duch odvrátil od nás těžkou morovou pohromu. A buď mu chvála, drží zatím nad námi ochrannou ruku. Nedovolil Zlému vstoupit na naše hradiště. Kéž tak i zůstane!“

Za této řeči odevzdal Silný bobr strážcům tři kuní kožešinky, dva pěkné mlaty a dvě hladké sekyrky, načež strážci odstrčili loďky zpět do proudu.

Odjíždějící Bobři provolali na rozloučenou rodové heslo a strážci odpověděli svým bojovým rykem.

„Dobře to dopadlo!“ liboval si Černý bobr a spokojeně vesloval doprostřed řeky. „Tři kuní kožky — to je k smíchu.“ „Ale tvoje mlaty a sekyrky k tomu!“ připojil Plachý bobr. „Nu, jen když jsme vyvázli se zdravou kůží! Je to přece lepší, než kdybychom se byli s nimi pobili.“

„Já bych jim nejraději —,“ pronesl Silný bobr skrze zuby, ale nedopověděl, jen rukou zlostně zahrozil směrem k hradišti.

V šeru vypadalo hradiště ještě hrozivěji než za světla. Všichni si oddechli na volné řece. I Šťastná chvíle nyní klidněji odpočívá, jen chvílemi se zvedá jako omámená a klesá pak opět mezi rance. Zdá se, že jí přece jen asi něco je.

Hladina řeky se leskne a večerní ticho naplňuje široké údolí.

Kokta, jenž právě řídí přední lodici, je spokojen, že plují opět dále, a bzučí si písničku, kterou často slýchal u táborových ohňů u Veliké řeky. Ano, Sokolí oko je udatný mladík! Kokta si na něj vzpomněl, když byli pod hradištěm na Zámcích. Sokolí oko přece vysvobodil z tohoto pevného hradiště svou unesenou sestru, jak o tom každý ví.

A bojovná píseň, kterou tehdy Sokolí oko zapěl, doposud rozněcuje srdce mladých junáků. Kokta si ji teď zpívá:

„Již stojím připraven k boji,

Sokolí oko jsem!

Já zpívat budu novou píseň

— nepřátel se nelekám!

Nuž pojďte, druzi, zbraně vzhůru,

slavný kde čeká boj!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Minehava.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.