Pavel Frýbort

Pavel Frýbort, vl. jménem Pavel Hříšný, byl spisovatel a novinář, autor mnoha kriminálních románů.

Pocházel z Liberce, od svých šesti let však žil v Semilech. V letech 1966-68 studoval psychologii v Krakově. Po nedokončených studiích na Filozofické fakultě v Praze absolvoval při zaměstnání obor scenáristika na FAMU. Po studiích pracoval ve Filmovém studiu Barrandov. Jeho první knížka vyšla v roce 1984.

V roce 1995 získal Cenu Jiřího Marka za společenský román s kriminálním motivem Vekslák 3 - Po nás potopa.

Poslední soud

Pátrání po unesené šestnáctileté dívce, která se z přepychového světa svých rodičů propadne do brutálního podsvětí. Kdo vydírá jejího otce - obchodníka se zbraněmi. Kdo chce překazit další dodávky zbraní? Vše, co se v románu odehrává, je záležitostí tvrdých mužů, ale i ženy, na první pohled velmi decentní... Krvavé drama spěje neodvratně k poslednímu soudu...

Pavel Frýbort

Poslední soud

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Pavel Frýbort – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-45-1

Horatus:

Moudrý Bůj zakrývá pláštíkem noci události času budoucího.

Tento příběh je fikce:

veškeré případné podobnosti se skutečností jsou proto čistě náhodné a autor za ně nenese odpovědnost.

1

„Ach bože, tohle opravdu není New York.“ Stál u okna, odhrnoval záclonu, která už potřebovala U prádelnu jako houmlesák vodu, pohupoval se na špičkách a koukal na ulici.

Málem jsem zavyl. Vždycky zalapám po dechu a chce se mi výt jako nadrženému vlkovi, když mi někdo sdělí nepopiratelnou pravdu a čeká, že mu ji potvrdím.

„Ne, není. Je to Praha. S tím nic nenaděláme. Libuše se prostě sekla o pár tisíc kilometrů.“

Přikývl, ale nebyl to souhlas s mou odpovědí. Snad mě ani nevnímal. Jsou lidé, co hovoří jen proto, aby se opájeli vlastními geniálními myšlenkami, a posluchače potřebují jen jako roští.

„Byl jste tam někdy? Myslím ve Státech.“

Přiznal jsem se, že nebyl. Nejsem moc velký cestovatel. Párkrát dovolená v Jugošce a v Itálii, dvakrát Paříž, z toho jednou pracovně, jednou Mallorca. Taky za peníze klienta. Na Ameriku jsem nikdy neměl a zatím nepřišel nikdo, kdo by mě tam poslal na svoje náklady.

„Úžasná země,“ zamumlal. „Úplně jiný svět. Jiný lidi. Většina Čecháčků by tam normálně chcípla. Tam není místo pro sentiment. Víte, proč Amíci dávají občanství až po šesti letech?“

„Asi aby si každého imigranta důkladně proklepli, ne?“ Byly to jeho peníze, mohl si žvanit, jak chtěl. Za každou načatou půlhodinu, pokud se jednalo o konzultaci, jsme počítali pět set korun. Bývávalo to míň, ale časy jsou zlé. Někoho to popohnalo ke stručnému jednání. Jinému zřejmě na čase a několika stokorunách nezáleží, jen když se může kochat v zrcadle vlastní důležitosti.

„Kdepak, milý doktore. Šest let je přesně ta doba, za kterou se ukáže, jestli je ten člověk na Ameriku zralý. Jestli tam vůbec dokáže aspoň přežít.“

Otočil se, prohlédl si mě a trochu přezíravě se usmál. Nejspíš mě považoval za člověka, který by ve Státech nevydržel nad vodou ani půl roku. Asi má pravdu. Selekce se provádí už tady, v malých českých poměrech. Kdo v nich dokáže zbohatnout, umí se otáčet všude. Kdo se jako já živí prací, je neschopný břídil, který byl, je a bude plajte všude na světě.

Inženýr Javorský, jak se mi v telefonu včera představil, se za břídila nepovažuje. Vyzařuje z něj sebejistota a povýšenost, která ale není chvástavou arogancí čerstvého zbohatlíka. Úspěch, postavení a peníze ho tedy provázejí už dlouho: zvykl si na ně a považuje je za samozřejmost. Nejspíš dokáže být velice příjemný, kultivovaný a zdvořilý společník... když je to nutné. A je bez srdce a bez slitování, pokud to okolnosti vyžadují. Javorský prostě není sentimentální.

Patří do kategorie zákazníků, kteří od nás nepotřebují pomoc v nouzi, ale vyžadují službu. V telefonu to definoval: „Šlo by o drobnou službu v určité obchodní záležitosti.“ Nejspíš se jeho obchodní partner dostal do platební neschopnosti, a než ho dá k soudu, chce zjistit, jestli to vůbec má cenu. Nebo si chce oťuknout svého společníka. Sehnat informace o firmě, se kterou začíná obchodovat. Takové zákazníky máme nejraději. Většinou se jedná o rutinní práci, která nezabere moc času a slušně vynáší.

„Uprděný město,“ zamumlal a zase koukal z okna. Nevydržel jsem a šel se podívat, co tam tak zvláštního vidí.

Viděl jsem totéž, co vídám každý den už celé tři roky, po které v téhle kanceláři v mezaninu činžáku z počátku století sídlíme. Obrovské hodiny na věži chrámu Nejsvětějšího srdce Páně na Jiřího náměstí. Průčelí domů naproti pomalovaná sprejery. Dva butiky, jeden sekáč, jedna prodejna bot a obchod s elektronikou. Bistro na rohu. Špinavá ulice, na které zůstal výmol po kopáčích, kteří před měsícem opravovali plyn. Chodník plný papírů a psích exkrementů. Stála na něm obrovská stříbrná Audi 8 s tmavými skly. Na chodníku se parkovat nemá, ale majitel takové limuzíny na předpisy kašle. Policajt ji uctivě obejde, i kdyby stála na přechodu uprostřed ulice. Policajti vědí, že na panstvo není radno si vyskakovat. Platilo to dřív a platí to i dnes.

„Jsou horší místa v Praze,“ řekl jsem. „Slyšel jsem, že v New Yorku taky. U nás v ulici vás aspoň nikdo přes den nepodřízne. To je vaše audina?“

„Musel jsem vzít paní ke kadeřníkovi. V poledne mám byznyslanč v Hiltonu. A můj řidič si zrovna dneska vzpomněl, že půjde k zubaři.“

Netušil jsem, jestli je mezi těmi třemi informacemi nějaká přímá souvislost, ale přinejmenším z nich vyplývalo, že audi na chodníku Javorskému patří a že tedy do kapsy hluboko nemá.

„Nechci vás honit,“ vrátil jsem se ke stolu, posadil jsem se a přitáhl si poznámkový blok. „Je to váš čas, ale...“

„Jistě. Omlouvám se. Před týdnem jsem se vrátil z N.Y. a dolehla na mne nějaká nostalgie.“

Jestli ještě jednou začne žvanit o New Yorku, nacpu ho do záchodu a spláchnu. Nejsem netrpělivý, chápu, že lidé se rádi chlubí, ale nesmí to trvat celou věčnost.

Uvelebil se ve fotelu pro klienty. Já mám kancelářskou židli dost tvrdou na to, abych na ní trávil co nejmíň času. Pro platící hosty máme naducané kožené křeslo. V něm člověk ani neví, jak utíká čas. Nechává se jím ukolébat a začne se vykecávat. Pokud to není o Americe, necháváme ho. Všechno se tajně natáčí, vyhodnocuje a posléze dokumentuje. Někdy se totiž hodí i drobnost, zdánlivě nepodstatný detail, aby se dala mozaika sestavit celá. Možná to není zcela etické a dovolené, ale dělají to tak všichni. A my aspoň máme čisté svědomí, protože informace nezneužíváme a nikomu dál neprodáváme. Tohle je práce, kterou mám na starosti já.

„Jedná se skutečně o maličkost, pane doktore...“ Podíval se na moji navštívenku. Vyměnili jsme si je jak ve starém filmu z vyšší společnosti hned po jeho příchodu. „Nebo snad pane Jareši? Mám pár známých, kteří si na titulování dvakrát nepotrpí. Já ostatně taky ne. Ve světě to není zvykem. U nás pořád přežívají stařičké rakouské manýry.“

„Jak vám je libo. Mně je to lhostejné, pane inženýre. Ostatně právní praxi neprovozuju...“

Zasmál se. „Dobrá, zůstaneme u těch titulů. Je to neosobní... a tohle je obchodní záležitost. Jsem podnikatel. Mám několik různých aktivit, to není ostatně podstatné... kromě jiného se zabývám vývozem a dovozem. Všeho možného. Pracoval jsem před revolucí v jedné pézetce, a to víte...,“ zase se zasmál. „Časy se mění, ale kontakty zůstávají. Tak jsem se udělal pro sebe a zaplaťpánbů...“ Zaklepal to na dřevo. „Nemůžu si stěžovat.“ Výraz v jeho tváři mi dal najevo, že se sice nechce vytahovat, ale že bych čuměl jak roura ze zdi, kdybych měl tušáka, kolik mu to ročně sype.

„Ano,“ řekl jsem. Na okamžik vypadal zmateně, protože nevěděl, jak to myslím.

„No, tohle zmiňuji jen proto, abyste byl v obraze,“ dodal rychle. „Prostě v naší branži se člověk nevyhne všelijakým podvodníkům... nebo aspoň přehnaným optimistům, kteří rozjedou byznys a nechají v něm kalhoty. Pokud jsou jejich, mě z toho Hlava nebolí. Jen bych se v tom nerad svezl s nimi.“

„Koho potřebujete proklepnout, pane inženýre?“ zeptal jsem se na rovinu. Otevřel ústa, když mu začal vyzvánět mobil. Netrpělivě a zlostně škubl koutkem úst a podíval se na číslo na displeji. Pak rychle vyžehlil tvář. „Slyším tě, miláčku,“ pronesl sladce. „Ale proboha, říkal jsem ti přece, že to potrvá asi půl hodiny... prosím tě, vždyť máš ještě čas. Já spěchám víc. Jasně. Za chvíli jsem dole.“

Schoval mobil a zatvářil se kysele. „Ženy jsou někdy příliš ženské. Nemají smysl pro obchod. Peníze... pro peníze smysl mají. Ale že se musejí vydělat a že to chvíli trvá, na to už ohled neberou. Kde jsme přestali, pane doktore?“

„Koho potřebujete proklepnout?“ opakoval jsem trpělivě.

„Mno... nechtěl bych to tak nazývat. Připadalo by mi to vůči nim později trapné.“

„Já jim o vás nic vykládat nebudu,“ ujistil jsem ho.

„Jistě, jistě,“ řekl rychle. „Prostě potřebuju ověřit informace... takhle bych to nazval.“ Nechal jsem ho při tom. Když si někdo lže do kapsy a používá eufemismy namísto jasných slov, je to jeho věc. Honorář se tím nemění.

„Navázal jsem spojení s jistou firmou. Oslovili mě sami. Jmenují se Tropik. Je to klasická nadnárodní společnost, část kapitálu je zdejší, část ze zahraničí. V Praze mají různé aktivity, hlavně prodejny, dovoz potravinářských komodit a já nevím co ještě. Samozřejmě se dokážu pojistit proti tomu, aby moje pohledávka... prostě o jejich likviditu nemám strach. Peníze mají, a pokud vím, potíže tohoto druhu při obchodech s nimi nebyly. Jenže...“ Zase se zarazil a hledal slova. Podíval jsem se na hodiny. Už tu byl pětatřicet minut. Kromě názvu firmy z něj nevypadlo nic podstatného. Nedivil jsem se, že jeho žena je poněkud netrpělivá.

„Čistě na rovinu, časy se mění. Zpočátku nikomu jisté věci nevadily. Jenže dneska, když se jeden zaplete s někým, kdo není úplně košer, můžou na něj noviny nakydat hromadu hnoje, i když on sám v tom lítá nevinně. A konkurence toho okamžitě zneužije. I když opakuju, z ničeho podobného je nepodezírám.“ Řekl to trošku moc rychle, jako kdyby se obával, že ho právě z takového podezírání podezírám já. Jako by se omlouval. „Je to jen běžné, standardní opatření. Všude na světě se to dělá.“ Opět se zasmál a zamnul si prsty o dlaně. Taky jsem se trochu potil. Stačí, aby pár dnů svítilo sluníčko, a v Praze je nedýchatelně.

„V pořádku, shrneme si to, pane inženýre. Chcete, abychom zjistili, jestli firma Tropik nemá nějaké podezřelé styky, jestli za ní nestojí špinavé peníze, jestli s ní prostě můžete udělat byznys bez obav, že by se mediálně anebo dokonce i právně obrátil proti vám.“

„Takhle nějak.“ Vysloveně si oddechl, že jsem to definoval za něj. Nechápal jsem, proč je tak útlocitný. Ještě před chvílí se vytahoval, že Amerika není pro sentimentální měkké povahy. „Myslíte, že to zvládnete?“

„Zkusíme to. Nejsme Interpol ani ekonomická kontrarozvědka, ale nějaké kontakty máme a tohle neděláme poprvé.“ Trochu jsem se vytahoval, ale bez nevinné reklamy se dneska neobejde ani popelář. „Mimochodem, máte zájem jen o firmu, anebo o nějaké konkrétní lidi?“

Řekl, že o všechno včetně ředitele. Je to nějaký Prichalski. Nadiktoval mi základní údaje, zapsal jsem si je a řekl mu, že to může trvat týden. A že záloha činí pět tisíc korun. Celkový honorář - podle náročnosti - může vystoupit na deset tisíc korun. Plus výdaje. Taxíky, telefony, úplatky úředníkům. Ty samozřejmě vyúčtovat nemůžeme, ale nemáme ve zvyku podvádět.

Zamával rukou.

„Samozřejmě, samozřejmě. S tím počítám. Přidejte si je k honoráři. Na pár korunách nesejde, dám si to do nákladů a... prostě tohle není byznys za padesát tisíc, jinak bych si vás nenajímal.“

Vytáhl peněženku z krokodýlí kůže a podal mi jednu pětitisícovku. Napsal jsem mu příjmový doklad. „Ozveme se, jak budeme něco mít,“ ujistil jsem ho. „Mám zavolat na telefon na vizitce?“

„To bude nejlepší. Nechte vzkaz sekretářce, mě asi neodchytíte. Jinak je tam ještě jedno číslo... to je záznamník, pro všechny případy.“ Pro všechny případy mi mohl dát číslo mobilního telefonu, ale nedal.

Už vstával, když zazvonil bzučák.

Máme zvenčí dveře bez kliky, jen s kovovou koulí. Každý návštěvník se musí ohlásit a my se můžeme rozhodnout, jestli ho pustíme dovnitř, nebo necháme stepovat na chodbě. Takové malé bezpečnostní opatření.

„To bude manželka,“ řekl Javorský. Neřekl to moc nadšeně.

Zmáčkl jsem knoflík, aby se dveře otevřely.

Paní Javorské mohlo být nějakých sedmadvacet let, možná o rok míň. Nebo o rok víc. V tomhle věku se to nedá poznat, zvlášť když na to máte peníze a lidi. Měla brýle v módním tenkém kovovém rámečku nafialovělé barvy, asi aby jí šly ke rtěnce. Dlouhé, medově nazlátlé vlasy měla přehozené přes levé rameno. Štíhlá, sto sedmdesát centimetrů vysoká. Širší, ale ne příliš široká ústa a velké, teple hnědé oči. Trochu vysedlejší lícní kosti, podle antropologů slovanský nebo skandinávský typ. Nepoznám to, nejsem antropolog. Poznám ale, že tohle byla žena, jakým se říká sofistikovaná dáma. Žena, která má osobnost. Javorský byl vedle ní najednou i s celým svým New Yorkem jen tuctový chlap s miliony a velkou audinou. Miluji takovéhle ženy, ale jen platonicky. Vím, že nejsou pro mne. Dávají přednost třebas tuctovým, ale miliony a velkou audinou obdařeným chlapům.

„Nemíním dřepět ve voze celé dopoledne,“ pronesla chladně. Nepozdravila mě. Skoro se dá říct, že mě nevzala na vědomí, snad mě považovala za kancelářský inventář. Něco jako stojan na deštníky nebo věšák.

„Už končíme, miláčku,“ vyhrkl Javorský. „Právě jsem byl na odchodu. To je doktor Jareš. Moje paní.“

Konečně se na mne podívala. Přejela mě lhostejným pohledem. „Ano?“ řekla. „Těší mě.“

Otočila se a odkráčela. Javorský cupital za ní, pokud se dá takový výraz použít u člověka vysokého přes sto osmdesát centimetrů a s dobře devadesáti kilogramy živé váhy.

„Tak jsme domluveni,“ utrousil ještě ze dveří.

„Samozřejmě. Na shledanou.“

No, někdy mám dojem, že občas druhým závidíme, co za závist nestojí. Ale co já vím? I když sofistikovaná, nebo právě proto, je to pořád žena. A ženy nerady čekají, když spěchají ke kadeřníkovi.

„Krucinál, Honzo, proč ses takovej přizdisráč?“

„Cože jsem?“ Ani jsem se nemusel ohlížet. Roman stál ve dveřích s bílým polstrováním, imitujícím kůži. Vedly do jeho kanceláře. Má v ní odposlech. Kvůli kontrole. Je můj společník a vlastně i šéf, protože firma je psaná na něj. Když chce zákazník jeho, naše role se obrátí. On sedí v mé kanceláři a jedná a já v jeho poslouchám. Taky kvůli kontrole. Ne že bychom si nevěřili. Ale někdy poznáte, že vám klient lže, právě když ho nevidíte, když jenom slyšíte intonaci jeho hlasu.

„Přizdisráč!“ opakoval Roman. „Kolikrát ti mám vysvětlovat, že podnikání chce velkorysost! Musíme bejt drahý, jinak si nás klient nebude vážit. K nám žádná holota nechodí. Javorskýmu na penězích nezáleží, a ty mu řekneš o deset tisíc. Pět tisíc záloha... Pf! Co si o nás teď myslí? Že jsme nějaký upocený šmudlové! Nějaký kliftoni!“ Roman měl na sobě modrý blejzr se zlatými knoflíky a vyšitým znakem marockého královského Yacht-clubu. Nebo španělského...? To je jedno. Prostě měl blejzr se znakem, kravatu za tři tisíce korun a flanelové kalhoty. Vyleštěné černé boty za sedm tisíc. Já měl pět let starý sako, džíny a botasky od Vietnamců.

„Necintej si pentli,“ přerušil jsem ho. „Tohle je práce na dva dny. Možná jen na den. Za to mi deset tisíc připadá dost. Ale jestli myslíš, že ne, tak můžeš honorář zvednout.“

Oči mu málem vypadly z důlků. „Hele, kolik ti je? Jak dlouho v týhle branži děláš? Ty si myslíš, že existuje člověk, kterej by ti po výkonu, když už má všecko v kapse, přidal? Kamaráde, ten se bude kroutit a hádat, aby zaplatil aspoň to, na čem jsme se dohodli! Čím víc kdo žvaní, že mu na koruně nezáleží, tím hůř z něj tu korunu dostáváš. Lidi, který jsou fakt bohatý, si nechaj pro groš vrtat koleno, to si pamatuj.“ Zavrtěl nad mojí tupostí hlavou. Je pravda, že mi něco takového vysvětloval už mnohokrát, takže měl na to znechucení a výčitky nárok. Jenže starého psa novým kouskům nenaučíš a já už se za starého psa tak trochu považuju.

„No dobře. Příště to uděláme tak, že honorář budeš projednávat ty. Možná bude vůbec lepší, když se budeš s klienty vybavovat ty a já jenom provedu úkol. Nemám čas a hlavně chuť poslouchat kecy o New Yorku.“

Roman se rozchechtal. „To je vůl, co? Myslí si, že před ním každej padne na prdel, když viděl sochu Svobody. New York je smradlavá mršina a kromě Manhattanu a Pátý avenue je tam stejně kulový k vidění. Honzo, není nad Rio. Kdo nebyl v Riu, ten neví, co je na světě hezkýho. Hned bych se tam vrátil. Z Prahy mi je taky někdy na blití...“ Zamyslel se. „Kdyby něco, jdu na oběd do Provence. Volali mi z jedný ambasády... kupujou víkendhaus v Krkonoších a potřebujou si kolem toho něco oťuknout. Bereš si auto?“

„Ne. Pojedu metrem. Stejně se nedá nikde zaparkovat.“

„Já si vezmu drožku. Účet dáme do výdajů Javorskýmu. Kdyby něco, jsem na mobilu.“

Roman se vrátil k sobě. Druhý Javorský v mladším vydání. Sjezdil půlku světa ještě jako kluk. Rodiče pracovali na ambasádách, maminka dělala obvykle sekretářku a fotr, soudruh doktor Jedlička, byl atašé. Nebo rada. Jak kdy a jak kde. Zlí jazykové tvrdili, že ho neúkoluje zamini, ale jiné ministerstvo a že slouží několika pánům. Po převratu musel odejít, stejně už byl v důchodovém věku. Našetříno měl a hlad mu nehrozí.

Roman chodil do základní školy v Praze, bydlel u babičky. Prázdniny ovšem trávil u rodičů. V Jižní Americe, Arábii, Itálii, ve Spojených státech, Číně a tak. Odmaturoval na gymnáziu pro děti diplomatů z tábora míru a socialismu. Převrat je zastihl v Brazílii. Jednou se přiznal, že málem emigroval, když zjistil, že už je to dovolené a že by z toho nehrozil malér ani jemu, ani tátovi. Jenže rychle pochopil, že nic neumí, jenom jezdit autem, na koni, jachtařit, surfovat a hrát tenis a golf. Že kromě češtiny ovládá i angličtinu, španělštinu, italštinu, ruštinu a domluví se několika dalšími jazyky, je zatím jen dobrá investice do budoucnosti. Tak dal na fotříka a vrátil se s ním do Prahy, aby něco vystudoval. Otec chtěl práva, Romanovi se ale nechtělo šprtat paragrafy. Prohlásil, že pouze umění je pro něj to pravé ořechové. Jenže na malování nemá talent, na FAMU ho nevzali, takže nakonec skončil na estetice. To je takový zcela zbytečný a pro praktický život nepoužitelný obor na filozofické fakultě. Studují to většinou intelektuálně založené dívky. Pak usychají v galeriích nebo se dobře vdají. Naděje na bohatý sňatek Romanovi nekynula a krásno pojímal především jako obchodní artikl. Hned po promoci se vrhl na byznys. Jenže v oboru obchodu s uměleckými díly už bylo plno dobře zavedených pánů, kteří měli kontakty a zázemí. Zkrachoval dvakrát a málem přivedl tatíka na žebráckou hůl. Pak se seznámil se mnou. Nebylo to v galerii, ale ve vinárně. Byl opilý, a třebaže jsme se viděli prvně, vylil mi srdce. Zprostředkoval prodej dvou obrazů do zahraničí. Majitel galerie, přes kterou šly ven, mu odmítl vyplatit provizi. Vysmál se mu. Že taky nemá peníze a vůbec, ať si trhne nohou a zkusí z něj něco vyrazit. Tak jsem mu poradil, jak to má zkusit. Za dva dny mi volal, že peníze má a že by se se mnou rád sešel, protože má nápad.

Tak vznikla agentura Rébus, s. r. o. Naším třetím společníkem je Romanova matka, která se stará o účetnictví. Starý Jedlička ve firmě oficiálně nefiguruje, jeho jméno se objevilo na několika seznamech StB a nebylo by prý vhodné poutat nežádoucí pozornost. Kontakty, které mu ze starých časů zůstaly, proto využíváme velice diskrétně. Podíl nás dvou byl jasný hned od začátku: já dodal know-how a Roman oslnivé chování a společenské styky. V praxi to vypadá tak, že Roman chodí s diplomaty a podnikateli na obědy do vybraných restaurantů a domlouvá kšefty a já šlapu chodník a obíhám úřady.

Navenek vystupujeme jako konzultační a informační agentura. Lidi si nás někdy pletou s detektivní kanceláří: je to omyl. Nemáme licenci, protože nemáme zájem, aby nám nějaký dohlížecí výbor dýchal na krk a koukal pod prsty. Stopování nevěrných paniček nebo pánů pojímáme jako druh informací. A zjišťování vlastnických vztahů, finanční stability nebo podkladů pro vymáhačské firmy vedeme v rubrice konzultace.

Strčil jsem si do saka poznámkový notes, vzal si náhradní propisovačku a šel konzultovat.

V obchodním rejstříku na krajském obchodním soudu mi po dvaceti minutách čekání ve frontě vyjeli počítačový výpis o firmě Tropik během několika minut. Javorský měl pravdu: jednalo se o mezinárodní společnost se sídlem v Karibiku. Jednatelem společnosti byl už zmíněný Prichalski, křestním jménem Saul. Předmětem její obchodní činnosti byl prostě obchod. V Praze se etablovala před dvěma lety a vlastnila několik zlatnictví s orientálními šperky, dvě směnárny a cestovní kancelář zaměřenou na tropy. A taky se věnovala vývozu a dovozu, především exotického ovoce, alkoholu a potravinářského zboží vůbec. Prostě čilá a na první pohled solidní firma.

Usoudil jsem, že Javorského bude nejvíc zajímat ten export import, protože pokud by chtěl čachrovat se šperky nebo valutami, neobracel by se na nás. Takové věci se provádějí velice důvěrně, nikdo nevytrubuje, že chystá šmé a že by potřeboval zjistit, jestli jeho partner není ještě větší gauner než on sám.

Moc toho zatím nebylo, ale nečekal jsem, že bych se z obchodního rejstříku dozvěděl něco zajímavého. Detaily se shánějí jinde a jinak.

„Ale pane doktore, to nemuselo bejt!“ Paní Jiřina z živnostenského úřadu rozbalila karafiáty a šla napustit do vázy vodu. Hance, její o deset let mladší kolegyni, jsem podal balíček kafe a nakonec jsem na stůl postavil láhev vermutu.

„Vy jste na sladké, tak snad nepohrdnete.“ povídám.

„Takhle brzo?“ zachichotala se Hanka. Oči jí trochu svítily. Vždycky jí svítí oči, když do kanceláře přijde mužský bez obroučky na levém prsteníku. Je jí ke třiceti a je pořád svobodná. „Já už měla skleničku vína, abych se nakonec neopila.“

„Dáte si s námi,“ řekla paní Jiřina nesmlouvavě. „Dneska nejsou úřední hodiny, tak můžem.“ Pokud vím, mohly vždycky. Nevyčítal jsem jim to. Sedět osm hodin denně v kanceláři, asi bych taky nasával. Zvlášť když by mě to nic nestálo.

„Dámy, já nerad obtěžuju, ale mám takovou maličkou prosbu... Nemáte tady nějakýho Saula Prichalského z firmy Tropik?“

Počítače jsou velká vymoženost. Nemusíte prohlížet stohy šanonů a s prstem na čele vzpomínat, jestli jste o nějakém takovém pánovi už někdy slyšeli a kde asi může být jeho složka založená. Stačí zadat jméno nebo IČO a pár vteřin počkat.

Paní Jiřina si vzala brýle a pohledem přejela kopii živnostenského listu. „No jo,“ řekla, „já už vím. Hani, to je ten Arabák. Takovej tlustej, pyskatej, s kudrnatými vlasy. Frňák má jak skobu.“

„To není Arabák, to je židák,“ řekla Hanka. V duchu jsem se trochu otřásl. Měl jsem pocit, jako kdybych se ocitl někde na skinheadském shromáždění.

„Arabák,“ řekla Jiřina s nejhlubším přesvědčením. „Jednou jsem se ho ptala, jak mu u nás chutná, a on povídal... on mluví docela obstojně česky, láme to, ale rozumět mu je,“ podívala se na mne, „a on povídá, že se tu vaří dobře, jen ho štve, že to nejlepší nesmí. Ptala jsem se, co je to nejlepší, a on se chechtal: Vepšoknedložélo. Knedložélo prej že může, ale bez vepša mu prej nešmakuje. A to právě nesmí. Takže je to Arabák.“

„To je sice pravda,“ řekl jsem, „islám požívání vepřového skutečně zakazuje, jenže Židé ho taky nesmějí. Ono to v těch krajích přešlo do náboženství z praktických důvodů - v tom horku se vepřový strašně rychle kazí. Ale čistě podle jména bych dal spíš za pravdu tady Haničce. Saul Prichalski se Arabové obyčejně nejmenujou. Nemáte tam napsaný, odkud je? Vypadá to, že pochází z Polska nebo tak...“

„Narozen... Hm. Ne. Není Polák. Je z Libanonu. No vidíte, povídám, že je to Arabák. Žid to nemůže bejt. Vzpomínáš, jak nám loni před Vánoci přines ty likéry? Banánovej a ananasovej. A každý krabici s ananasem a malými melouny. Židi jsou lakomí vyžírkové. Ten by nám nakašlal. Určitě to musí bejt Arabák. I když má pas z nějakýho Karíba.“

Debata začínala nabírat poněkud nežádoucí směr, tak jsem jim řekl, že mi je úplně jedno, odkud Prichalski pochází a jakému bohu se klaní. Potřebuju hlavně jeho adresu nebo aspoň adresu firmy. A telefon. A taky jestli neměl na živnostňáku nějaké maléry.

Bydlel na Smíchově a firma sídlila na Novém Městě. Maléry neměl, jeho záznam je čistý a nepopsaný.

2

Pepíno chvíli házel patky, že pendrekáma není holubník a že nemůže jít na pivo, kdy se mu zachce.  A že je na pivo ještě brzo.

„Tak si dáš kafe a mattonku,“ řekl jsem mu do telefonu. „Ber to tak, že pro tebe mám informaci. A protože jsem hodný člověk a vím, že policajti mají žebrácký platy, zvu tě do hospody a platím.“

„Dal bych si možná panáka,“ řekl Pepíno. „Po pivu jsem pak celý odpoledne zblblej.“

„Dej si, co chceš. Máš otevřenej účet. Hlavně buď ve dvě u Lišáka.“

Pepíno se jmenuje Josef Kulis. Je major a policejní rada. Když jsme byli oba nadporučíci, tak ještě policejní radové neexistovali. Ne snad že bych Pepína z něčeho podezíral jen proto, že pracuje v oddělení boje proti korupci a přes svůj žebrácký plat jezdí s rodinou každý rok k moři, že se dobře obléká, má náročnou manželku, luxusní chalupu v jižních Čechách a Renaulta Lagunu. Pepínova žena je totiž daňová poradkyně. Takže je docela možné, že rodinný účet sponzoruje ona a Pepíno jí pouze dává tipy, komu má nabídnout své služby. Dneska je taková doba, že se každý musí otáčet.

Měl jsem půldruhé hodiny čas. V bistru za Staroměstskou radnicí jsem si dal za pětačtyřicet korun gyros v bagetě. Bylo to čerstvé, chutné a bylo toho dost. Seděl jsem na lavičce, ukusoval, díval se, jak se vrabci a holubi perou o drobky, které jim lidé sypali. Vrabci byli rychlejší. S lidmi je to jiné. Malí lidští vrabčáci nemají proti nadmutým, vyžraným, zpovykaným holubům šanci. Ti je k zobu prostě nepustí.

Staromáč byl plný turistů a stánků. Je jaro, začíná sezóna. Kovář bušil do kovadliny, před sebou měl meč, rytířský štít a plát brnění. Určitě nějakou kavku z Německa najde. Pod Husem vyhrávala kapela z Holandska a na pomníku ležely dívky v šortkách a opalovaly se. Kdyby tam vlezl Sládek, tak ho zavřou. Asi je to tím, že nemá prsa. Nebo moc mluví.

Prodral jsem se do Rytířské. Někde v okolí by měl mít své směnárny karibský Tropik. Nic mi po směnárnách není, ani kdyby v nich prodávali po kilech dolary, které federální tiskárnu v Americe neviděly ani zdálky. Podíval jsem se na kurzy. Maně jsem si vzpomněl na heslo, pokrývající koncem devětaosmdesátého roku pražské zdi. „Za Komárka bude koruna jak marka.“ Nevím, jak to ti autoři mysleli. Věřili snad, že se německé hospodářství úplně zhroutí, že bude do roka cugrunt? A kdo byl ten optimista, co dva roky poté tvrdil, že reálný poměr koruny a marky je tři ku jedné? Zeman...? Už si nevzpomínám. On pro jistotu asi taky ne.

„Čenž many?“ přitočil se ke mně snědý štíhlý klučík. Arab? Cikán? Balkánec? Prostě vekslák. Nevyhynuli. Je to s podivem, ale nevyhynuli. Dřív postávali před Tuzexem, dneska konkurují směnárnám. A jako tehdy, ani dneska je nikdo neodežene a nenakope do prdele.

„Nikam necestuju,“ zavrtěl jsem hlavou. Kluk pokrčil rameny a přilepil se na skupinku Japonců, ověšenou fotoaparáty a stativy. Nevím, jestli si mě spletl s cizákem, nebo prostě mechanicky zkouší každého, kdo se u směnárny zastaví. Kdybych chtěl koupit nějaké valuty, stoprocentně by mě ojel. Ruličkování k tomuhle řemeslu patří jak housle k slepému žebrákovi. Jeden stál na Můstku. Nebyl slepý, ale hrát na housle neuměl. S úpornou vytrvalostí jezdil smyčcem a vyluzoval ze strun skřípavé nemelodické zvuky. Na zemi leželo otevřené pouzdro, do kterého nikdo nic neházel. Kdyby si ten trouba pořídil maličký magnetofon a to hraní jen markýroval, možná by měl úspěch. Ale možná se nepovažoval za žebráka, možná je pouliční umělec a můj nápad by ho urazil.

Na Václaváku jsem nahlédl do prodejny šperků firmy Tropik. Moc kšeftů tam neměli. Kromě mne byly v prodejně jen dvě Němky. Dívaly se na šmuky, v ruce držely kalkulačku a pilně cvakaly. Kudrnatý černovlasý mladík v pestré košili chřestil zlatými řetězy na krku a na obou zápěstích jako proletariát svými okovy a otráveně se na Němky díval. Věděl líp než ony, že kupovat zlato v Čechách je největší blbost, jakou kdo může udělat. Němky na to za chviličku přišly taky a vypadly.

„Nějaký prrsten? Ržetisek?“ zeptal se mě mladík. Zavrtěl jsem hlavou. Jen jsem se rozhlédl, jestli neuvidím tlustého, kudrnatého, pyskatého chlapíka, ale žádný takový tam nebyl. Šéfové vysedávají v kancelářích a ne v prodejnách. A vysedávají tam obyčejně do pozdního odpoledne, takže mám dost času.

Docela rád bych viděl skutečné účetnictví toho krámu, A daně, které platí. Pokud nějaké platí. Nejspíš ne. Jenže takových obchodů a firem je po celé naší vlasti jak kvítí na jarní louce. Tohle taky není moje starost.

„Pašol ty na chuj.“ Dva mládenci v kožených bundách a černých brýlích se opírali o stánek s buřty. Nevypadalo to na rvačku, zřejmě šlo jen o prosté lidské oslovení, zdvořilostní frázi, něco jako české „vole“. Nepřišli na grilovanou klobásu. Hlídali. Stánek jim patřil. Všechny stánky s opékanými klobásami na Václaváku teď patří Rusům a Ukrajincům. To jsou ti chudí. Těm bohatým patří Karlovy Vary.

Opakoval jsem si, že tohle všechno není můj problém, že mě to nemusí a nesmí zajímat, že nejsem spasitel, a proto mám mít zavřené oči, v uších špunty a říkat si, že to je jen drobná daň za demokracii.

Pepíno přijel ve čtvrt na tři. Služebního golfa zaparkoval rovnou před Lišákem. Všichni od nich jezdí v zahraničních autech, prý aby mátli sledované gaunery. Sledovaní gauneři sice znají celé protikorupční oddělení jak své boty, ale sém tam se snad nějaký mamlas najde a naletí na to.

„Tak co se děje?“ Pepíno mávnul na servírku, že chce Jima Beama. Tři kostky ledu a velkou sklenici sodovky.

„Říká ti něco název Tropik?“

„To je něco přes banány a ananasy nebo je to nějaký nový solárko?“ optal se Pepíno. Usrkl vizoura, mlaskl a dolil si do něj sodovku. „Kdo tenhle chlast vymyslel, ten by měl dostat aspoň posmrtně Nobelovu cenu.“

„Jo, ale za ekonomiku,“ povídám trochu kysele. „Výrobní cena je pár korun a panák stojí šedesát kaček. Láhev by tě tady přišla na devět set káčé.“

„Taky to piju, jen když mě někdo pozve,“ vysvětlil Pepíno. „Nejsem blázen a mám žebráckej plat. A ty nekňuč, protože z tvýho to taky nejde. Já sice vím, že jste loni udělali... pardon, přiznali na berňáku,“ opravil se, „obrat přes dva melouny, ale rozhazovačnej jsi nikdy nebyl.“

Hm, tak tohle je informace navíc. Poldové nás mají pod dozorem, i když se tváříme, že se detektivování nevěnujeme. Ale co se divím: mě tam řada lidí pamatuje a v lásce nemá, protože jsem se jednou pokusil srát do vlastního hnízda, což se neodpouští. A že je Roman synem starého Jedličky, je také známo.

„Kamaráde, jenže z toho musíme platit příšernej nájem, sekretářku, dvě auta, telefony, úplatky poldům a kdejakejm vometákům a...“

„Hele, nech toho, nebo se rozbrečím. Šel bys za patnáct kolíků zpátky k policii?“

„Ne,“ řekl jsem popravdě. „Jenže ne kvůli platu.“ Nerozváděli jsme to, Pepíno věděl, o čem mluvím. „Tropik je nějaká firma z Kariba, dovoz ovoce, chlastu a já nevím čeho. Další filiálky tady provozujou zlatnictví a směnárny. Měli jste je někdy v referátu?“

„Slyším o nich prvně. Kde mají ty zlatnictví?“

Řekl jsem mu to. A taky jsem mu vylíčil, jaké jsem tam viděl, či spíš neviděl, kšefty. Pokrčil rameny.

„Běžná věc. Nějaký šmé za tím bude. Jestli perou prachy, tak svý. Nám po tom nic není... to by nás musela požádat o spolupráci druhá strana. S tou směnárnou to bude podobný.“

„Na Interpolu by ses náhodou poinformovat nemoh, viď?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. Kontaktovat by je pochopitelně mohl, ale to nejde jen tak, jako když si my dva zajdeme na panáka. Dotaz se odesílá oficiální cestou, musí být schválený nadřízenými, kterým se musí zdůvodnit, proč se ptá. Těžko by mohl vysvětlovat, že kvůli mně.

„Můžu pro tebe udělat jedinou věc. Kouknu se do počítače, jestli tam náhodou nějaký smítko neuvízlo.“

Dali jsme si ještě do druhé nohy a při placení mě něco napadlo. „Mimochodem, neříká ti něco jméno Javorský? Inženýr Marian Javorský... má víc aktivit, ale dělá prý nejvíc vývoz a dovoz a...“

Udiveně zvedl obočí. Dva milenci, kteří seděli o stůl dál, už odešli a Lišák byl skoro prázdný. Pepíno přesto ztišil hlas.

„Proč se ptáš?“

„Jen tak... narazil jsem na něj čistě náhodou...“

„Kecáš. Děláš pro něj něco? Má to něco společnýho s tím Tropikem?“

Mlčel jsem. Pepíno taky, jen se na mne díval.

„S Tropikem přímo ne. Řekněme, že... není to nic, co by vás muselo zajímat. To ti garantuju. Ty ho znáš?“

„Divím se, že ty ho neznáš,“ řekl stále tlumeným hlasem. „I když... zabýval ses vlastně jinými věcmi. A on spadal spíš pod kontráše.“

„Kontráše?“ Skoro jsem se vyděsil. Jestli jsme se něčemu vyhýbali, jestli bychom do něčeho nešli za žádné peníze, tak to byla politika a všechno, co s ní souvisí.

„Byl velký zvíře v Omnipolu,“ řekl Pepíno a přimhouřil oko. „Kapíruješ?“

Omnipol tedy byla ta pézetka, o které se Javorský jen tak mimochodem zmínil. Nedivím se, že tuhle svoji minulost nerozváděl. Omnipol vyvážel ledacos, především ale zbraně a především tam, kde se střílelo nebo se chystaly všelijaké převraty a revoluce.

„Kurňa,“ povídám, „to musí být šikulka, co?“

„Musí, když je ještě naživu,“ řekl Pepíno tajemně. „Pokud jsem slyšel, tak v týhle branži zůstal. Já nechci kritizovat pana prezidenta, protože to mám zakázaný, ale s těma kecama o nemorálních kšeftech se smrtí to tenkrát přepísknul. Místo nás tam vlítli Amíci, Rusové, Němci, Frantíci a nevím kdo ještě... na morálku serou a mastěj si kapsy místo nás. Ten Javorskej není Ježíšek a nějaký trhy si udržel. Už jako soukromník. Měl průšvih, protože chtěl prodávat někam do Libye přes třetí stranu a prasklo to. Vykroutil se z toho, ale teď si na něj kontrášové dávaj pozor. Jenomže on není dnešní, takže ho nikdo na švestkách nenachytal. To víš, ani za bolševika nebylo možný se vším hauzírovat úplně otevřeně. Tyhle triky se prováděly furt. Letadla pro Kaddáfího šly do Itálie jako sportovní nebo cvičný stroje, tam se předaly krycí firmě a ta s nimi přeletěla do Libye. Někdo další pro ně koupil výzbroj a rakety a... Prostě tohle se dělá imrvére. Ten Javorský pochopitelně nedělá jenom zbraně. Počítám, že kšeftuje se vším, co vynáší. Je to sólista, ale má dobrý styky, moc dobrý styky, Honzo. Zapiš si to za uši. A jestli tady nasáváme za jeho peníze, tak jsi to měl říct hned na začátku a já bych si dal něco lepšího. Aspoň Jacka Danielse.“

„Já neříkal, že tě hostím za jeho peníze…,“ začal jsem, ale Pepíno zamával rukou, jako že mám ztichnout.

„Já to nechci vědět. Některý věci nechci vědět, protože bych je musel dát do hlášení. A to bys asi nechtěl, viď?“

„Nechtěl. Podívej se mi, prosím tě, na ten Tropik.“

Chvíli mlčel, naprázdno přežvykoval, na osmahlé pleši jeho hlavy, která vypadala jako biliárová koule, se mu leskly kapičky potu. „Dej mi číslo mobilu,“ řekl potom. „Když něco vyhrabu, cinknu ti.“

Jestli byl Prichalski Libanonec, anebo pocházel z bůhví jaké jiné Tramtárie, nevím, ale jeho sekretářka byla z Prahy zcela nepochybně. Podle přízvuku snad přímo ze Žižkova.

Chtěla vědět, kdo volá a co panu šéfovi chci.

„Takovou drobnější obchodní záležitost.“ povídám. „Mám kolem Prahy tři samošky a chtěl bych rozšířit sortiment. Nevíte, do kolika bude pan Prichalski v práci?“

Odpověděla, že v pět odchází a že do pěti má samá obchodní jednání a že se podívá do diáře, kdy by měl aspoň kousek volného času. „Zítra ve dvě. Stačí vám dvacet minut? Pak má další jednání. Promiňte, můžete mi ještě jednou říct jméno a firmu?“

„Rataj,“ povídám. „Firma Rasa... to je jako Ratajovy samoobsluhy. Díky. Ve dvě jsem u vás jako na koni.“

Původně jsem si už chtěl udělat bene: jít na Kampu, krmit labutě a kachny, koukat po holkách a dýchat vůni posečené trávy. Dát si kávu, zaskočit si na večeři do nějaké vinárničky, pak si doma pustit televizi a dívat se, jak se nějaký soukromý detektiv někde v Americe pachtí, nechává se otloukat, svádí krasavice, střílí každých pět minut, vyhazuje do vzduchu auta a zachraňuje nevinné dívky. Koukal bych se na něj a jenom bych zíval. Protože já bych měl vyděláno. Prichalski je klár, nenašel jsem nic, co by mělo při obchodech s jeho firmou Javorskému vadit. Počkal bych pár dnů a pak bych napsal hlášení pro klienta a vyinkasoval zbytek honoráře.

Jenže stará moudrost praví, že nic se nikdy nedaří podle plánu. Většinou to bývá stejné jako se sportkou: vsadíte a už si plánujete, co uděláte s těmi deseti, dvaceti nebo třiceti miliony, jenže pak přijdete do trafiky, dáte jim tiket a on-line na vás jenom posměšně pípne. Plány totiž nepočítají s náhodou: ta se nedá zakalkulovat. Náhoda je, že táhnou úplně jiná čísla, nežli jste vsadili... i když si myslím, že náhoda by spíš bylo, kdyby někdy vylosovali čísla, která jsem vsadil! Náhoda je, že vám do cesty vlítne auťák, který jel z vedlejší ulice na červenou, náhoda je, že z pátého patra spadne květináč a dopadne přesně na to místo, kde jste ještě před pěti vteřinami stáli... Náhoda je, že vás napadne zkusit vyloudit nějaké informace na policajtovi, který sice nic neví, ale koukne se do počítače. A zřejmě zlomyslná náhoda způsobí, že v tom počítači skutečně něco je, takže vaše krásně líné odpoledne na Kampě táhne k čertu.

„Honzíku, ty kluku špatná, tys měl pravdu.“

Pepíno volal asi půldruhé hodiny potom, co jsme se rozloučili. To už jsem byl skoro na Karlově mostě.

„Pravdu?“ podivil jsem se. „Já přece nic neříkal.“

„No, myslím pravdu v tom, že se mám kouknout do počítače. Ten tvůj člověk je trochu namočenej.“

„Kterej člověk? Ten první, nebo druhej?“ Cizáci do mě strkali, protože jsem jim stál s mobilem u ucha v cestě, tak jsem se uklidil trochu stranou za sochu proti Klementinu. Byli tam jen tři turisté, střídavě fotografovali panoráma Hradčan, sochu a malířku, která tam skicovala obrázek. Měla kraťoučké vlásky barvy lnu, pihy a nos pršáček. Měla už šortky, protože tady pálilo sluníčko a ona se na něm pekla zřejmě celý den.

„Počkej... kterej je podle tebe první a kterej druhej?“ zeptal se Pepíno. Hovořil tlumeným hlasem, zřejmě volal z kanceláře. Má ji sice jen sám pro sebe, protože už je šajba, ale na fízlárně si nemůže být jistý ani policajt.

„Jedinej, kdo mě zajímá, je Prichalski. Po klientovi mi nic není,“ řekl jsem trochu zlostně.

„Jo. Toho myslím,“ oddechl si Pepíno, že nemusí jméno vyslovit sám. „Tak poslouchej, tenhle človíček má poněkud orientální choutky.“

„Cože?“ K fotografujícím turistům se přidružil japonský pár, nejspíš manželé. Postavili stativy, zakřenili se na nás a začali zuřivě mačkat spouště. „Jaký orientální? Hele, nechceš mluvit normálně? Já těm šifrám nějak nerozumím.“

„Panebože, seš natvrdlej? Prostě není na ženský. Nebo možná je, ale pak je podobojí.“

Konečně mi to došlo. Asi jsem opravdu natvrdlej. „Jo, chceš říct, že je to bukvice?“ Malířka se otočila a pozorně si mě prohlédla. Měla nazelenalé oči, už dávno jsem takové neviděl. Docela by mě zajímalo, jestli není ve skutečnosti zrzka. Zeptat jsem se jí nemohl a taky jsem nechtěl, aby mě poslouchala, tak jsem se přemístil k zábradlí. Japončíci mi naštěstí rozumět nemohli.

„Tak nějak. A dává přednost mladýmu masíčku... ale chápej, je to tajdův! Nikdy se nic neprokázalo. Před rokem bylo podezření ze zneužití dvou mladistvých cikorek kolem třinácti, oni to jsou už ostřílený prostituti, ale je jim holt teprve třináct. Nejdřív řekli, že jo, ale pak se něco stalo a výpověď odvolali.“

„Co se stalo?“

„Zaplatil. Vůbec je podezření, že to na něj nahráli a von si naběhnul. To víš, vášeň je vášeň...“

„Dělali jste u něj domovní prohlídku?“

„To víš, že dělali. Byl přece zadrženej. Nějaký pornočasopisy a videokazety, našlo se tam taky trochu koksu...“

Překvapením jsem zahvízdal jako slavík. „Že by tohle?“ Pak bych se skutečně nedivil, že má Javorský strach jít s ním do holportu. Homosexuální pedofilie, k tomu drogy... to by v novinách nevypadalo dobře. Taky by to mohlo dost nabourat zahraniční kontakty: někde jsou dost pruderní a stačí jim, že jste se zamazali kontaktem s někým, na koho praskly nechutné věci.

„Kuš,“ zamručel Pepíno. „Měl toho tam asi dvě dávky. To nic neznamená, za to nemůže dostat ani pokutu. A za to porno... to je snad doopravdy soukromá věc každýho, ne? Prodává se volně, tak co.“

„Takže to je všecko?“

„Úplně. Jestli jsi na něj sháněl něco, co by ho potopilo, tak lituju. Nic se nedokázalo, vyšetřování skončeno, zapomeňte. Ale můžeš si o něm udělat obrázek. Pokud bys potřeboval jména těch dvou teplejch parchantů, tak...,“ odmlčel se. Pochopil jsem dost rychle.

„Kolik?“

„I s tím, co jsem ti teď řek, by to dělalo tři litry.“

„Pepíno, myslím, že máš o našich honorářích přehnaný představy. Dva.“

„Oukej. Jeden je Dežo a říká se mu Džuzepe, druhej Imro alias Džina. Je totiž za holčičku. Oba si hrajou na Taloše. Najdeš je na Wilsoňáku, motaj se kolem hajzlů anebo hrajou v horní hale na automatech. Pá, puso. Na ty drobný nezapomeň.“

„Moment, Josef!“ zarazil jsem ho v posledním okamžiku. „Tohle se týká jenom mýho člověka. Co ta jeho firma?“

„O tý nemáme ani ťuk.“

Tak. Všechno je náhle jinak a z Kampy mi zbyl jenom rozplývající se obláček snů. Klient má za své peníze nárok na podrobnou informaci: žumpu je nutné vybrat do dna a předložit mu ji na stříbrném podnose zabalenou do celofánu, navoněnou deodorantem a převázanou mašlí. Jo, je to moc hezká a povznášející práce!

Prichalski se objevil deset minut po páté. Poznal jsem ho bez potíží, protože dámy na živnostenském úřadu ho vykreslily stručně, ale ostrými a pevnými tahy: vyšší, tělnatý, kudrnaté, už prokvetlé vlasy, výrazně semitské rysy včetně plných rtů a zahnutého nosu. Nedivil jsem se, že se nemůžou dohodnout, kam ho zařadit: vypadal na Araba stejně jako na Žida. Koneckonců v obou případech by jeho rasa měla společné kořeny, ať se to někomu líbí nebo nelíbí.

Před domem, kde sídlili, měl Tropik vyhrazena dvě parkovací místa. Na jednom stál Peugeot 406, temně zelená metalíza s cizineckou espézetkou. Prichalski k němu zamířil.

„To je on,“ povídám.

„Ten s tím frňákem?“ zeptal se Kozák.

„Právě ten.“ Kozák je taxikář a dělá pro nás. Někdy je objekt nutné sledovat vozem, a klihovat někoho vlastním autem je v Praze dost problém. Hlavně kvůli parkování. Tak jsme se domluvili s tímhle drožkářem, že nám bude k službám. Dostává za to paušál, takže když potřebuju rychle vystoupit, nemusím se zdržovat placením. Je diskrétní, zbytečně se nevyptává a je nám - především mně - k dispozici ve dne v noci.

Kozák nastartoval a pomalu se rozjel za peugeotem. Nechal si odstup dvou aut, nebyl žádný amatér a věděl, jak to provést, aby objekt nezmizel a abychom nebyli příliš nápadní. Měl bílou felicii, konfekční vůz, jakých po Praze jezdí tisíce.

„Nějakej Arab, ne?“ zeptal se Kozák cestou.

„Zřejmě. Ani nevím. Je prostě někde odtamtud. Já se v nich moc nevyznám.“

„Černá huba jako černá huba,“ zavrčel Kozák. „Vykopal bych je a byl by pokoj.“ Nesnažil jsem se mu vysvětlit, že Arabové nemají černou pleť a že mají k černochům stejně laskavý vztah jako pan Sládek k Romům. Kozák byl jednoduchý člověk a zřejmě měl s cizinci jiné barvy pleti své zkušenosti. Ti, se kterými při své práci přicházel do styku, nepatřili k výkvětu lidské společnosti.

„Jsem zvědavej, kam jede,“ povídám.

„Kde bydlí?“

„Na Smíchově.“

„Tak tam asi ne.“ Přejeli jsme přes Karlák, ale Prichalski nezamířil na Jiráskův most, zahnul doprava.

„Vodičkova,“ řekl Kozák. „Vsadím se, že jede do Vodičkovy.“ Vyhrál by, kdybych se sázel. Jenže Vodičkovou jen projel, přeťal Václavák a v Jindřišské před hlavní poštou zastavil.

„Můžeš zůstat stát kousek před ním?“ zeptal jsem se Kozáka.

„Jo. Hodím to na chodník.“ Parkovat na chodníku se nemá, ale taxikářům se ledacos promine. Kozák má pro nejhorší případy připravenou nálepku se žlutým trojúhelníkem: jako že veze invalidu. Já mám v tom případě kulhat nebo si nasadit černé brýle. Ještě k tomu naštěstí nedošlo.

Nastavil jsem si postranní zrcátko, abych na peugeota viděl.

Prichalski nevystupoval, seděl za volantem a kouřil. Podíval se na hodinky. Trvalo to asi dvě minuty, pak se vedle auta objevil vysoký urostlý Arab, zaklepal na střechu auta, otevřel dvířka a něco řekl. Zahlédl jsem, že má brýle ve zlaté obroučce a na hlavě pleš. Nastoupil a Prichalski se rozjel.

„Odkud ten druhej přišel?“ zeptal jsem se Kozáka, když jsme se zařadili za peugeota. „Já ho vůbec neviděl, až když stál u auta.“

„Odnaproti, tam co ty kluci kudrnatý vekslujou.“

Aha. Pasáž a bistro v Jindřišské před podchodem bylo územím, které už přes deset let okupujou arabští veksláci. Snad se tam kšeftuje i s drogami, ale o valuty tam jde v první řadě. Urostlý mládenec může být Prichalského kůň, který zásobuje jejich směnárny oběživem a přinesl mu dnešní vejvar: ale to se mi moc nezdá, protože by bylo dost s podivem, kdyby jednatel, tedy výkonný šéf velké společnosti, osobně přebíral peníze od svých poskoků. Na to má svého poskoka. A pokud by tihle veksláčci, které každý polda v Praze zná jak svý boty, pracovali jako zásobovači směnáren Tropika, moc bych se divil, kdyby o tom nebyla v Pepínových záznamech aspoň zmínka. Tropik může provádět ledacos, ale zřejmě se snaží mít své obchody kryté pláštěm legálnosti a udržovat si tak čistý štít.

Přejeli jsme přes vodu a Prichalski se velkým obloukem vracel k Smíchovu. Zatím moje projížďka moc velký efekt nenesla: až na to, že jsem se za firemní peníze hezky povozil.

„Jede domů,“ řekl jsem, když jsme se dostali k Andělu.

Dům, před kterým zaparkoval, patřil k těm lepším. Pocházel z třicátých let, byl obložený mramorem nebo jeho dobrou napodobeninou a zdál se udržovaný. Domovní vchod se zamykal. Prichalski měl samozřejmě klíče, takže když za sebou zavřel, zvedl jsem ruce a nechal je spadnout na kolena v bezmocném gestu.

„A jsem nahranej. Počítám, že už dneska nevyleze.“ Konečně mi došlo, kdo ten druhý Arab může být - nejspíš Prichalského teplý přítel. Že na buznu nevypadá, ještě nic neznamená. Většina teploušů je od normálních mužských k nerozeznání a někteří dokonce vypadají dost chlapácky.

„Šmytec?“ zeptal se Kozák.

„Zdá se.“ Trochu jsem se mrzel, že jsme tady stáli zbytečně dlouho, protože kdyby měl Prichalski podezření, že ho klihuju, muselo by se mu změnit v jistotu: stačilo jen kouknout z okna na taxík, ze kterého pasažér stále nevystupuje. Zalitoval jsem, že už nejsem policajt - stačilo by zjistit, ve kterém bytě bydlí, a pak se nabourat do protějšího baráku a z kvartýru naproti dalekohledem a směrovým mikrofonem nebo speciální kamerou, schopnou snímat lidský hlas z okenních tabulek prostřednictvím vibrací, si poslechnout, co si ti dva povídají. Mohl bych to pochopitelně provést i jako soukromník, a ani bych nemusel žádat o zdlouhavý souhlas s nasazením operativní techniky, jenže to bychom tu techniku museli mít.

„Tady už nic nevymyslíme. Každej den není posvícení. Dej tam zpátečku a hoď mě na Wilsoňák.“

Na lavičkách v parku, kterému se mezi Pražáky od devadesátého roku říká Sherwood, se váleli houmlesáci a cestující odnikud nikam. Zavaleni převázanými peřinami a balíky se na dvou lavičkách rozložila celá rodina z Balkánu. Nebo z Afghánistánu. Nebo ze Srí Lanky. Nebo odjinud - prostě utečenci, běženci za štěstím, které je tady nečeká.

Dva zarostlí somráci si podávali láhev s hořčákem. Ani jsem nevěděl, že se tahle delikatesa chudých alkoholiků ještě dá koupit. Kolem nich se na trávníku válely prázdné flašky od piva. Až jich nashromáždí tolik, aby to stálo za námahu, odnesou je nahoru do bufáče a koupí si za ně zase něco k pití.

U vchodů do nádražní haly to páchlo močí a špínou. Takhle to v Praze smrdí na každém kroku, snad jen nádvoří Pražského hradu je ještě udržované, protože se tam bezdomovci zatím neusadili. Ani nevím proč... všude kolem jsou flanďáci, co mají plná ústa lásky k bližnímu. A hradní pán i milostivá si na tyhle řeči a okázalá gesta taky potrpí. Jenže něco jiného asi je o lásce k chudým a bezmocným kázat, zakládat nadace a malovat pro ně obrázky, a něco jiného se na ten línej, špinavej, smradlavej ksindl z okna koukat a čichat ho.

Vstupní hala na Hlavním nádraží je jedno veliké tržiště. Stánky, stánky, stánky. Zelenina, ovoce, opékané buřty, noviny, barevné časopisy pro dámy, celou rodinu i pro úchyláky. V horní hale byla půlka patra vyhrazená hracím automatům. V druhé bývalo cosi jako otevřená čekárna. Teď si z ní bezdomovci udělali noclehárnu.

„Brácho, nemáš pětku. Potřebuju na jízdenku.“ Somrák měl umaštěné džíny, které snad kdysi byly modré, a odřené zamaštěné sako bez knoflíků přímo na holém těle. V ruce držel igelitku plnou zbytků jídla. Smrděl tak, že se dal navětřit na pět metrů.

Neodpověděl jsem a obloukem jsem se mu vyhnul. Šel ještě chvíli za mnou, pak se obrátil a vrátil se ke vchodu, aby zkusil štěstí na někom jiném.

Dva strážníci, kluk sotva po vojně a dívka s dlouhými vlasy, které jí spadaly zpod čepice, se rozvážným krokem brali halou. Bavili se mezi sebou, dívka se občas zasmála. Snad jí vyprávěl vtipy o policajtech anebo činil nemravné návrhy. Mezi vyděděnci z Dantova předpeklí proplouvali jako ledoborec mezi krami: kdyby se jim postavily do cesty, rozdrtili by je, ale jinak si jich nevšímali. Zřejmě už byli na podobné scény zvyklí a neviděli důvod k zásahu. I kdyby všechny ty přízraky vymetli, za pár hodin, nejpozději druhý den by byli všichni tihle bezdomovci a ztroskotanci zpátky. Kam mohou jít? Co jim kdo může udělat?

Policejní hlídka se zastavila u okrouhlého odpočívadla uprostřed haly. Ležel na něm muž s pletí, která byla víc špinavá než snědá, zarostlý aspoň týdenním strništěm. K tělu měl provazy a opaskem připoutané dva kufry a několik balíků.

Policajt se ho lehce dotkl špičkou boty. Nedá se říct, že by do něj kopnul. Prostě ho jenom rýpnul. Nedivil jsem se mu: já bych se toho tvora taky štítil.

Muž se probudil. Trhl sebou, mechanicky zkontroloval, jestli má všechna zavazadla u sebe, pak zvedl oči a podíval se na policajty. Nic neřekl, strážník také ne. Muž sáhl do kapsy a podal četníkovi pas a jízdenku. Polda pas opatrně špičkami prstů otevřel, zkontroloval fotografii, podíval se dovnitř, bůhví co chtěl zjistit, jestli vízum anebo zda perlustrovaná osoba nemá razítko se zákazem pobytu, potom pas i jízdenku vrátil, zařadil rychlost a zase s kolegyní pomalu nevzrušeným tempem pluli dál. Muž se opět natáhl a zavřel oči. Snad spal, snad snil o jiném světě, snad měl jenom zavřené oči, protože už snít neuměl a ani neměl o čem a chtěl jenom spustit oponu před světem, který o něj nestál.

Na WC jsem hodil do talířku tři koruny a šel jsem si ulevit. Z magnetofonu vyřvávala naplno puštěná muzika a hajzldědek se vybavoval s dalším člověkem, který vypadal, jako kdyby patřil k obsluze záchodků. Počkal jsem, až tam byli sami, a zaštěbetal jsem trochu vyšším hlasem:

„Přátelé, můžete mi poradit? Kde bych našel Džuzepa? Nebo aspoň Džinu?“

Zmlkli a podívali se na mne, pak se podívali po sobě.

„Kdo to má bejt?“ zeptal se strážce záchodků.

„Ale božičku, snad jste o nich slyšeli. Takoví dva rozkošní mládenečkové. Dostal jsem na ně doporučení od jednoho našeho společného přítele.“

„Slyšels někdy takový jména?“ optal se strážce WC svého společníka.

„To maj bejt nějaký Makaróni?“ Oba dělali, že vůbec netuší, na co se vyptávám. Celkem jsem se jim nedivil: neznali mě a mohl jsem být kdokoliv. Čertví kdo těm dvěma buzíčkům dělal pasáka, mohli to mít zorganizované všelijak. Tihle dva například nemuseli mít s pánskou prostitucí vůbec nic společného. Věděli o ní, ale třeba si nechtěli pálit prsty. Nebo si je nechtěli pálit zadarmo.

Na hajzlík vlítnul funící muž se zarudlým obličejem. Málem mě porazil. Hodil na talířek pětikorunu a zmizel u pisoárů. Ozvalo se charakteristické zurčení a dlouhý úlevný výdech.

Přidal jsem k pětikoruně stovku.

„Zkuste si vzpomenout,“ poprosil jsem.

„Optejte se naproti u automatů.“ Hlídač obratným pohybem smetl stovku do zásuvky. „Sem zaslech, že se tam nějaký takový dva smetáci vobčas vometaj.“

Kolem hracích automatů bylo příšeří, ve kterém zářily a točily se a míhaly barevné symboly na displejích strojů na štěstí. Všechno hrálo, cinkalo a zvonilo. Ti, co tam promrhávali nakradené a vyžebrané peníze, určitě nikam necestovali: a určitě aspoň polovině ještě nebylo osmnáct let, ale s největší pravděpodobností do školy moc nechodili, takže je docela možné, že si nedokážou přečíst nápis zakazující hru všem, kdo ještě tohoto věku nedosáhli.

Postavil jsem se k prázdnému automatu a nasázel do něj deset korun. Zmáčkl jsem tlačítko Start a mezitím jsem se rozhlížel. Dva klučíci u třetího automatu se zdáli odpovídat popisu, jak mi ho podal Pepíno, tedy major a policejní rada Kulis. Oba měli být kudrnatí, s prohnanými tvářemi padlých andílků a připomínat víc Italy z jihu nežli Romy. Takoví dva tu opravdu byli. Nižší měl výrazně dívčí rysy, ale jinak vypadali jako rodní bratři.

Desetikorunu jsem prohrál, hodil jsem do automatu novou minci, kterou Javorskému připíšu k položce nutné vedlejší výdaje, a dál jsem si ty dva dárečky prohlížel. Menší andílek konečně zachytil můj pohled. Usmál jsem se na něj. Drcnul do kamaráda loktem a něco mu řekl.

Jejich automat zahrál jásavou znělku a do žlábku se s řinčením vysypala hromádka pětikorun. Kluci je nabrali do hrstí a odnesli k pokladníkovi. Ani je nepočítal, dal jim dvě stokoruny a začal mince vyrovnávat do sloupků po dvaceti.

„Čao,“ ozvalo se za mnou.

Andílek s dívčím ksichtíkem se na mě usmál.

„Čau,“ povídám a taky jsem se zářivě usmál.

Usmívali jsme se na sebe všichni tři a čekali, kdo začne. Nikdy jsem buzeranta nebalil a ani jsem jich moc neznal; nic proti nim nemám, pokud mě nechávají na pokoji. Faktem je, že většinou nechávají, protože mají čich a na dálku poznají, že nepatřím k nim.

„Nejsi náhodou Džina?“ optal jsem se kudrnaté kurvičky.

Kloučci po sobě koukli.

„Puo darsi,“ zašeptal andílek a zamrkal na mne. Měl černé oči a dlouhé řasy, jaké by mu záviděla nejedna krasavice. Oba byli ověšeni zlatými řetězy a napajcovaní těžkými parfémy. Tvářičky měly hladké jak prdelky miminek. Udělalo se mi z nich i ze sebe špatně. Zatoužil jsem je otočit, nakopat do zadnic upnutých v těsných džínách, v nichž se slibně rýsovala pohlaví, a utéct. Pak bych poslal Javorskému zprávu, že jsem na nic nepřišel, oznámil Romanovi, že končím, a nechal se zaměstnat v nějaké právní kanceláři jako nejpodřadnější solicitátor.

Potíž je v tom, že právnických kanceláří je jak much a mladých, dravých a nadějných právníků ještě víc. O lidi, jako jsem já, už nikdo nestojí.

„Jeden můj přítel si tě moc chválil,“ řekl jsem potichu. „A Džuzepa taky. Moc si vás pochvaloval.“ Zachichotali se a nevinně zajukali zpod řas. Ale oči měli tvrdé a cynické, hodnotili mě jimi ostražitě a zkušeně. Za svých čtrnáct let toho jistě viděli a zažili víc než mnohý dospělý. Vlastně už byli staří a mnoho let života je určitě nečekalo: homosexuální prostituti se vysokého věku nedožívají. Když nechytnou AIDS, někdo je nakonec sejme. Jednou se o nich dočteme v novinách v krátké noticce, kde budou jen iniciály, případně popis vraha.

„Tak co, domluvíme se?“ zeptal jsem se, abych tady nedělal kašpara příliš dlouho.

„Koho chceš?“ Dežo asi taky nechtěl ztrácet čas a šel na věc obchodnicky.

„Oba,“ povídám a olízl jsem se.

„To je drahý,“ zašeptal ten druhý.

„Mně na prachách nezáleží.“

Teď se zase olízli oni. Chlapík, který postával u vedlejšího automatu, nechal hry a přišoural se k nám. Nevypadal jako čistý Cikán, spíš připomínal světského, byl břichatý, těžce dýchal pootevřenými ústy a páchl ostrým pižmem a ještě něčím, co jsem nedokázal identifikovat. Vlasy měl sčesané dozadu a přilepené k hlavě brilantinou. V pravém uchu zlatý kroužek a tvář pokrytou potem. Třeba to byl jejich otec. Bylo by to logické - není nad to, když prachy zůstanou v rodině. Proč by synkové měli živit někoho cizího?

„Prachy dopředu,“ řekl ochraptěle.

„Tady?“ zeptal jsem se a zatvářil se polekaně. Pasák mi naboural plán. Počítal jsem, že se cáluje až po výkonu.

„To je fuk kde. Hlavně na prkno.“

„Kolik?“

„Tři litry za každýho. A litr pro mě.“

„Cože?“ vyvalil jsem na něj oči. „Za ty prachy si to radši udělám sám.“

„Nemusíš. Zajdi si na hajzl a voptej se na Štěpána. Hulí za dvě kila... nemá zuby a krásně žužlá.“ Lhostejně se otočil, aby do automatu nasázel další peníze. Kloučci se ušklíbli a taky se otočili.

„Moment.“ povídám rychle, „možná bysme se dohodli.“ Sedm tisíc! Zešílel jsem? Jak se můžeme dohodnout na sedmi tisících, když tolik peněz Javorskému v životě nevyúčtuju? To je skoro tolik, kolik dělá honorář! K tomu nějaké výdaje za taxíka a... sice povídal, že peníze nehrajou roli, ale řeč se mluví a pivo pije. Roman měl pravdu: ti, co nejvíc slibují a mají opravdu peněz jak slupek, hlídají nakonec každou korunu a handrkují se o desetníky jako hokynářky.

„Dva. A protože jsem skromnej, stačí mi Džina. Je hezčí.“ Doufal jsem, že buzna s ženskou úchylkou bude o něco měkčí než ten druhý hajzlík. K tomu, co jsem po nich chtěl, mi nakonec stačí jeden.

„Tři,“ opakoval pasák nesmlouvavě.

„Oukej.“ povídám s povzdechem, „ale je v tom i ta tisícovka pro tebe. Šábněte se, jak chcete.“ Srdce mě bolelo, když jsem ty tři litry vytahoval a když mě opouštěly. Byl jsem dokonce v pokušení požádat pasáka, aby mi na ně vystavil potvrzení, ale rychle jsem toho raráška-našeptávače odehnal, protože ani jeden z té trojky nevypadal, že by měl smysl pro humor.

„Pojedem ke mně?“ optal se buzíček, když jsme šli k východu z haly.

„Ne. Ke mně. Mám takový rozkošný byteček... a krásný cédéčka. Uděláme si báječný večírek.“

„Já bysem raci ke mně,“ zašpitala bukvice. I když se snažila příst jako kotě, v sametovém hlásku zazněl ostrý tón.

„Ne ne, pusinko, já mám radši svoji postýlku, víš?“ Proboha, co to blábolím, polil mě pot, ještě že mě nikdo nemůže slyšet! Stejně se po nás pár lidí ohlédlo.

Kozákovi jsem přikázal, aby na mne čekal na parkovišti. A upozornil jsem ho, že se nemá ničemu divit a že se má tvářit, jako kdyby mě viděl poprvé. A hlavně že si nesmí myslet to, co si bude myslet.

„Vezmeme si taxíka, Džino,“ řekl jsem.

„To jsme mohli na nádraží,“ povídá buzna nespokojeně. „Stačilo říct.“ No právě, chlapečku, ušklíbl jsem se v duchu. Vzali bychom si nějakého vašeho kamaráda a já vůbec nestojím o to, aby hnedka tvému pasákovi nahlásil, kam jsme jeli. Tak jsem jenom mlčel a nekompromisně jsem se hnal kupředu, že mi klouček sotva stačil.

Kozák si četl knížku. Zvedl hlavu, když jsem se ho zeptal, jestli je volný, a jenom zamrkal. Ale pak kývl a natáhl se, aby mi otevřel dvířka.

„Děkuju, sedneme si dozadu,“ povídám. Kozák nasál Džinův parfém, maličko se otřásl a stáhl všechna okénka.

„Kam to bude, šéfíku?“

Byli jsme domluveni, že ať uvedu jakoukoliv adresu, pojedem k naší kanceláři. Ověřil jsem si, že tam už je prázdno, Roman se asi věnoval svým společenským povinnostem nebo byl na golfu a sekretářka se nikdy v práci po pracovní době nezdržovala.

Džina se mě cestou pokusil pohladit po stehnu, ale smetl jsem mu ruku a zašeptal jsem, že tady ne, až doma. Cítil jsem při tom, jak mi na rukou a po těle naskakují pupínky. Celý jsem se osypal. Kozák mě pozoroval ve zpátečním zrcátku a radši jsem se nepokoušel uhodnout, co mu táhne hlavou.

Zastavili jsme před domem, kde sídlíme.

„Počkej okamžik ve voze, zjistím, jestli je čistý vzduch,“ řekl jsem potichu. „Hned se vrátím,“ dodal jsem nahlas pro Kozáka. Buzík přikývl a zapálil si cigaretu. Kozák po něm šlehnul pohledem, protože je nekuřák, ale mlčel.

Vyběhl jsem do mezaninu, odemkl, kancelář byla skutečně prázdná, a zmáčkl jsem pod deskou svého stolu dvě tlačítka. Pak jsem ze zásuvky vytáhl temně hnědý karton papíru, na kterém bylo zlatými písmeny napsáno: REALITY, a.s. Karton měl zespodu samolepicí podklad. Přimáčkl jsem ho na tabulku s označením naší kanceláře zvenčí na dveře. Tenhle trik jsme používali vždycky, když jsme před někým potřebovali utajit identitu. Bylo to jednoduché a jako většina jednoduchých věcí to fungovalo.

„Kolik dlužím?“ zeptal jsem se Kozáka.

„Dvě kila,“ řekl. Podal jsem mu dvoustovku a on mi za to dal potvrzení. Mrknul na mne a obrátil oči v sloup. Pokrčil jsem rameny a taky jsem na něj zamrkal.

„Je to vysoko?“ zeptal se Džina nespokojeně, když jsme šli do schodů.

„Kdepak, jenom jedno patro,“ povídám.

„Ty tady bydlíš?“ Byl nějaký zvědavý. Nedivím se mu, já kdybych byl šlapka, taky bych se trochu bál jít do neznámého místa s neznámým člověkem. Praha je plná úchyláků a co kdybych byl jedním z nich?

„A jsme tady,“ řekl jsem vesele a snažil se, aby mi z hlasu zněla i touha. Popostrčil jsem buzíčka do kanceláře a zabouchl jsem za sebou dveře.

„Tady bydlíš?“ zeptal se překvapeně. Trošku se zarazil, už když viděl tabulku na dveřích, ale snad si myslel, že jako hodně jiných drobných podnikatelů úřaduju ve vlastním kvartýru. „Dyť je to normální kanci, ne?“

„Mám žárlivýho přítele, víš?“ povídám a zamknul jsem za sebou. Klíče jsem schoval do kapsy a usmál jsem se na něj. „Posaď se. Hezky si popovídáme.“

„Dyž se ti to líbí tady… sem povídal, že jsme mohli jít ke mně. Kde tu máš postel?“

„Půjde nám to i bez postele.“ Povzdechl si. Asi si myslel, že ho ohnu přes opěradlo křesla. Nebo že já se ohnu...? Radši jsem si detaily jeho sexuálních praktik nezkoušel představovat.

„Máš tu koupelnu? Nebo aspoň sprchu?“

„Neboj se, dostaneš takovou sprchu, jakous ještě nedostal. Sedni si... ať mi nevyneseš spaní.“

„Já nekradu!“ ohradil se rychle jako každý zloděj.

„To se jen tak říká, víš?“

„No tak jo. Hele, zlato, jdem na to, jo?“ Dřív než jsem mu v tom stačil zabránit, začal si stahovat kalhoty.

„Okamžitě toho nech!“ zařval jsem na něj. „A koukej si sednout, nebo tě nakopu do prdele!“

„Co... co je? Co blbneš?“ V očích se mu kmitl strach. Že by opravdu úchyl?! „Já ti udělám šecko, co budeš chtít, nemusíš na mě řvát,“ zafňukal.

„Posaď se tady na tu židli.“

Židle byla postavená tak, aby mu objektiv skryté videokamery, kterou jsem zapnul před jeho příchodem, mířil přímo do tváře. Tím druhým knoflíkem jsem aktivoval zvukový odposlech. Jistil jsem se nadvakrát, simultánní nahrávka by v případě nouze měla být alibi pro mne. O nic jiného nešlo; neměl jsem v úmyslu stát se jejich další obětí a platit jak mourovatý, abych nešel na fůru let do basy za zneužití nebo dokonce znásilnění nezletilce.

„Co chceš! Chceš...?“

Použil několik hodně drsných vulgarismů ze slovníku homosexuálů a já měl co dělat, abych mu nedal facku, až by mu ulítla hlava. Klouček se přikrčil.

„Netluč mě. Já na sado nejsem. To jsi měl vyvalit rovnou, šel by s tebou Džuzepe, ale bylo by to dražší.“

„Drž hubu. Jestli ještě jednou vypustíš nějakou svou buzerantskou prasárnu, tak...“

„Jsi zlý,“ zafňukal. „Já si myslel, že jsi takovej milej chlapec, že se chceš mazlit, a ty...“

„Mlč,“ opakoval jsem. „Můžeš se pak pomazlit s prachama, co jsi dostal, ale nejdřív si je musíš zasloužit.“

Zvedl hlavu a s nadějí zatřepotal řasami. „Jo. Co chceš, abych ti udělal?“ Byl trochu monotónní, ale co jsem mohl od kurvičky čekat?

„Podívej se, já hrozně rád poslouchám zajímavý věci, chápeš? Tak tu budeš sedět a budeš povídat... to znamená, budeš odpovídat na moje otázky.“

Úlevně vydechl. Tohle asi znal. Konečně mě mohl zařadit: byl jsem úchyl, ale ne nebezpečný. Předpokládal, že mi bude líčit, co kde jak a s kým a já při tom budu slintat a masturbovat.

„Tak začni. Začni třeba... třeba pánem, kterej se jmenuje Prichalski.“

„Cože? Kdo?“

„Nedělej ze sebe idiota. Je to Arab nebo něco podobnýho. Takovej šedovlasej, velkej, tlustej. Měl jsi s ním před časem drobný nedorozumění. Nebo spíš on měl nedorozumění s policajtama. Tobě ještě není patnáct a tomu tvýmu Džuzepovi taky ne, viď?“

Upřeně se mi díval do očí, teď už nemával řasami. Oči se mu najednou zúžily.

„Ty seš...“

„Netykej mi. Jsem tak starý, že bych mohl být tvůj otec... pokud si vůbec taková kreatura jako ty může podobnej luxus dovolit.“

„Vy nejste...“

„Nejsem buzerant, jestli to chceš slyšet.“

„Fízl!“

„Fuj,“ řekl jsem. „Tak ošklivé slovo.“ Zaklonil jsem se v křesle a sako se mi rozevřelo natolik, aby viděl pažbu pistole. „Byl bych rád, kdybys něco podobného už nevypustil z úst. Tak jak to bylo s tím Prichalským?“

Cikánek vyskočil jako čertík Bertík z krabičky a vrhl se ke dveřím. Zacloumal klikou, možná v panice zapomněl, že jsem zamkl, a pak začal do dveří bušit pěstí. Šlo to špatně, protože jsou polstrované. Chvíli jsem ho nechal. Až když začal ječet a volat o pomoc, zvedl jsem se, zacpal jsem mu pusu a odnesl ho zpátky na židli.

„Sedni si, přestaň vyvádět a cinkej.“

„To si vodserete.“ Zažíval jsem, protože tuhle větu jsem slyšel za svůj život snad už tisíckrát.

„Tak jo. Vodseru si to. Povídej. Kolik vám zaplatil, abyste při vyšetřování zapřeli, že s vámi něco měl?“

Mlčel a vzpurně se díval před sebe. Povzdechl jsem si a otevřel zásuvku. Vytáhl jsem krabičku se špendlíky a pečlivě jsem si mezi nimi začal vybírat ten nejdelší. Sledoval mě s otevřenými ústy, pak si olízl rty a zašeptal: „Ne. To ne! Prosím, prosím...“

„Hele, chlapečku, dělám to strašně nerad. Já to taky nemám rád, ale nic jinýho mi nezbývá. Nechci tady vysedávat do půlnoci. Upozorňuju tě, že to bude šíleně bolet. Tak ne abys mi tady omdlel. Řvát ti nepomůže, protože ti zacpu pusinku, víš? Radši si šetři dech, budeš ho potřebovat, až ti začnu trhat nehty. A hlavně, na to si dej fakt pozor, fakt velikej pozor, hlavně se nepoblej. Mohl by ses udusit.“ Vzal jsem cívku široké lepicí pásky a nůžky a vstal jsem. „Jo, a ještě něco - moc sebou neškubej, protože jak budeš mít špendlík hluboko v mase, každý neopatrný pohyb zvyšuje bolest. Já ti je tam jenom vrazím, pod každý prstík jeden, ale protože nejsem sadista, tak tě jimi nebudu rejpat.“

Zachytil jsem ho v posledním okamžiku. Oči mu najednou zašvidraly, rozjely se, a než jsem se nadál, byl v limbu. Popleskal jsem ho po tváři, pak jsem ho opřel a došel si pro vodu. Vchrstnul jsem mu ji do tváře. Probral se, podíval se na mě a otevřel ústa. Než stačil zaječet, propleskl jsem ho ještě jednou tak důkladně, že mu tvářičky zrudly. Probral se, ale děs v očích mu zůstal.

„Chlapče, měj rozum. Vysyp to a nenuť mě ke krajnostem. Přece nechceš, abych tě zmrzačil. Viď, že nechceš?“

Zavrtěl hlavou. Nechtěl. Já bych taky nechtěl, aby mi někdo vrážel špendlíky pod nehty. Sice bych mu to neudělal, ale to on nemohl vědět. Ve světě, kde se pohyboval, by tohle nebylo nic zvláštního. Tam se účty vyřizují brutálnějším způsobem.

„Tak do toho! Kolik vám Prichalski zaplatil?“

„Dal nám sto litrů.“

„No vidíš,“ řekl jsem potěšeně, „vidíš, že to jde. A ani to nebolí. Kde vás Prichalski sbalil? Taky na nádraží?“

Zavrtěl hlavou. „Von... byli jsme na dýze. Choděj tam hodně Arabové, Taloši, Jugoši a...“

„To je jedno. Byli jste u něj doma?“

„Jo.“

„Oba?“

„Jo.“

„Dal vám nějaké drogy?“

„Marjánku.“

„Nic jinýho?“

Mlčel, tak jsem otázku opakoval. „Měl tam všecko. Háčko... perník, pudr... Něco nám dával místo prachů.“

„Kolikrát jste u něj byli?“

„Nepamatuju se. Asi... asi pětkrát.“

„Kolik vám platil za styk?“

„Za co?“

„Za šoustání... nebo jste si recitovali básničky?“

Pokrčil rameny. „Normál. Málo. Byl lakoměj. Normální svině. Rozdával si to s náma voběma najednou, museli jsme mu to pak předvádět sami dva a nakonec by nejradši každýmu strčil po kile.“

Na něco jsem si vzpomněl. „Vy jste s Džuzepem bráchové?“

„Jo. Dvojčata.“

„Prichalski to věděl?“

„Jasně že to věděl. Taky se na to ptal. Proč? Je to důležitý?“

Mlčel jsem, protože jsem neměl sílu odpovídat a vysvětlovat mu, co to je incest.

Obraz podnikatele Prichalského se začal rýsovat. Nevím, nevím, jestli z toho bude mít pan inženýr Javorský radost. Ale ani tohle nebyla moje starost. Chtěl svého obchodního partnera proklepnout, a jak se zachová, po tom mi nic není.

„No, nebudu tě už dlouho trápit. Ještě maličkost... jak vám mohl Prichalski zaplatit sto tisíc za mlčení, když byl ve vazbě? Poslal za vámi advokáta?“

„To byl advokát? Já myslel, že to je normální černá huba jako von. Přišel za náma a... prostě jsme se dohodli.“

„Jak vypadal?“

„Jako každej Arabák. Jenom byl plešatej. A měl brejle.“

„Taky teplouš?“

Přemítavě našpulil hubinku a podrbal se na nose. „Já bych neřek. Aspoň nic ne to...“

„Nic po vás nechtěl, ano?“

„Jo. Nechtěl.“

„Oukej. Já to teď sepíšu a ty to pak podepíšeš.“ Trochu se bránil, dokonce tvrdil, že neumí psát, ale nakonec jsem ho přesvědčil. Schoval jsem půlstránkový dokument do kapsy a šel jsem odemknout. Pak jsem otevřel okna, abych vyvětral.

3

Ráno jsem vstal levou nohou, jak říkávala moje babička, a levou jsem zřejmě překročil i práh. Navíc jsem se musel vrátit, protože jsem doma zapomněl doklady. Přes cestu mi přeběhla kočka. U metra jsem potkal dvě jeptišky. K dovršení všeho jsem si koupil noviny a bylo mi na zvracení. Odboráři demonstrovali před ministerstvem a ministr se s nimi odmítl bavit. Prý nebude vyjednávat pod nátlakem davu. Škoda že to neřekl tak, jak to myslel - pod nátlakem lůzy. Když ta lůza zvonila klíči, tak to byl národ. Možná by nebylo od věci, kdyby ten národ vzal do ruky něco jiného než jenom symbolické klíče, aby ho nové panstvo vzalo na vědomí - aspoň pod nátlakem.

Najednou jsem si plně uvědomil svou bezmocnost. Vždycky budu jenom figurka ve hře neviditelných mocných a nemám možnost, jak bych se tomu bránil.

Roman už byl v kanceláři a tvářil se tajemně. Nahlásil jsem mu něco z toho, co jsem o Prichalském během včerejška zjistil. O podvečerní konferenci s Džinou v kanceláři jsem pomlčel. Roman nemusí vědět všechno.

„Moc toho není,“ řekl a nespokojeně zamlaskal. „Že to je buzík... no, takovejch je, a koukal bys, v jakejch postech! Někdy lituju, že taky nejsem teplej. Nebo aspoň podobojí. Jak v tyhle zemi nejseš teplouš, bejvalej bolševik, Žid nebo aspoň zednář, jsi v prdeli. Nejlepší je zkombinovat všechno dohromady.“

„Je mi líto, že se na něj víc špíny vyhrabat nedalo,“ odpověděl jsem. „Stačí, když si na hodinku sedneš a vyšiješ zprávu tak, aby se hezky četla. To ty umíš.“

Polichoceně se usmál a zatvářil se skromně. „To je fakt. Vždycky ti říkám, že jsi vynikající profík, ale neumíš svoje zboží dobře prodat. Ambaláž je někdy důležitější než obsah. Aspoň pokud jde o prodej...“

„Proto jsem s tebou šel do holportu,“ řekl jsem suše. „Mimochodem, mluvil jsi s otcem? Zná Javorského?“

„Dělal v Omnipolu.“

„Tohle jsem věděl už včera. To není žádná novinka.“

„Jo, doktůrku, víš ale, kolik lidí v Omnipolu hákovalo? Někdo vyvážel jen šicí stroje do Mongolská...“

„Někdo letadla a tanky do Libye.“

„Jo, právě tohle ten tvůj Javorský dělal. Cvičný letouny. Tak aspoň byly deklarovaný. Zamířily na letiště u Brindisi v Itálii a odtud na hlavní základnu v Tripolisu.“

„Tam je převzal jiný zákazník, přeletěl do Libye a tam je vyzbrojili. Naši hoši pak Libyjce učili lítat a zacházet s raketami. Tohle taky vím. Jestli ti tatík neprozradil nic pikantnějšího, mohli jste hrát radši mariáš.“

„Hele, doktůrku, nech na hlavě. Táta je náhodou pořád ještě v obraze. Kdyby na zamini neseděli kreténi, tak není v důchodu a může pro tuhle zemičku ještě hodně a hodně udělat.“

Neměl jsem chuť hádat se s ním, co by mohl jeho táta pro tuhle zemičku udělat, když se o ní a její politické reprezentaci vyjadřuje výrazy, které bývají obvyklé spíš v hostinci IV. cenové kategorie. Tušil jsem, co by udělat chtěl, ale to zase docela určitě nechtěli ti, co drží otěže moci... jako je držíval on.

„Můžu tě o něco poprosit, Romane?“

„Mluv. Každé tvé přání je mi rozkazem. Pokud ovšem nechceš, abych ti přidal. To bych musel přidat i sobě a na to bychom museli vyloupit nebo aspoň vytunelovat nějakou banku.“

Je to šašek. Mě tím irituje, ale lidem, se kterými takhle lážoplážo sjednává kšefty, to po únavných obchodních jednáních připadá zábavné. „Byl bych rád, abys mi neříkal doktůrku. Jinak ti budu říkat magistře.“

Otřásl se. „Ale jenom v nejintimnějším soukromí, pokud můžu prosit zase já.“

Tak jsem nad tím mávl rukou a zeptal se, jestli jeho táta skutečně na Javorského něco ví.

„Tvůj tatík má, jak se zdá, pořád ještě kvalifikované informace,“ řekl jsem, abych jejich rodině zalichotil.

„Velice. Já se ho taky proto na určitý věci ani neptám, protože se může jednat o střet zájmů, chápeš?“

Nechápal jsem. Roman nic neříkal, jen si prstem klepal na čelo, jako že mám zapnout mozkovnu. Pak mi to konečně došlo. „Jo ták! Chceš říct...“

„Nic jsem neřekl a neříkám!“ upozornil mě a pro jednou se tvářil smrtelně vážně.

„Prostě chceš naznačit, že tvůj fotr sedí na dvou židlích. Dělá poradce nám i různým Javorským, viď?“ Konečně proč ne? Měl v mnoha zemích svoje styky... v jistých kruzích. Může takovým Javorským doporučit, na koho se obrátit, a taky se za ně může zaručit.

„Kamaráde, v týhle posraný době to jinak nejde. Každej má plnou hubu morálky a přitom kouká, kde by co trhnul, kde by ti oholil poslední chlup. Táta říkal, že to dělá hrozně nerad, ale že ho k tomu vlastně donutili.“

Nic jsem na to neřekl, protože zazvonil telefon. Roman hbitým plavným pohybem zvedl sluchátko. „Agentura Rébus, k vašim službám.“ Chvíli poslouchal. „Ne, pane, to je omyl. O tom já nic nevím. Předám vám kolegu.“ Dlaní zakryl mikrofon a zašeptal: „Někdo tě shání. Mám pocit, že ten chlap proti tobě něco má.“

„Proti mně?“ A proč ne? Fůra lidí proti mně něco má. Třeba jsem jim šlápnul na palec v tramvaji nebo jsem jim šlapal na paty, když mysleli, že jim projde kdejaká levárna, nebo se nelíbí amantovi nějaké paničky, že jsem jejich vztah prozradil zákonnému manželovi, nebo...

„Rébus.“ Zásadně se jménem nepředstavujeme. Policajti to taky nedělají. Ti se ohlašují klasickým „příjem“. Podle toho hned víte, s kým máte co do činění.

„To je Jareš?“

Hlas jsem neznal. Zněl poměrně mladě, ale velice panovačně.

„U aparátu.“ Jestli zná mé jméno, nemá cenu tvářit se, že tady myju okna.

„Koukej, zmrde, tohle je první a poslední varování. Přestaň strkat nos do věcí, po kterejch ti nic není. Rozuměls?“

„Ne.“

„Néé...?“ protáhl. „No tak třeba porozumíš, až se ráno probudíš v pankejtu a psi ti budou chcát na hlavu!“

„Koukni, ty sráči, po telefonu umí bejt vostrej každej vohryzek. Stav se někdy u nás, já z tebe udělám čtyři malý dětem na hraní k Vánocům.“

Roman koukal a jen mrkal. Občas nám někdo vyhrožuje, občas nás někdo opruzuje a někdy prosí, ale většinou se při tom chováme korektně. Zřejmě mě prvně slyšel mluvit takhle. Nemívám to ve zvyku. Ale měl jsem špatné ráno a vypadalo to na ještě horší den. Navíc jsem si představoval toho sebejistého frajírka, který to na mě zkoušel. Neměl jsem z něj strach. Lidé, kteří anonymně vyhrožují po telefonu, jsou jako ti štěkající psi. Sem tam pokoušou, ale málokdy. A víte o nich. Horší jsou řízkové, kteří udeří nečekaně a jen jednou.

„Koleduješ si,“ řekl ten hlas chmurně. „Jak myslíš. Ten šíbr, co si tě najal, je chytřejší než ty. Nechá tě, aby ses spálil a nabil si hubu za něj. Až tě odkopne, vzpomeň si, že jsem tě varoval.“

„Mimochodem, pro koho děláš?“ zeptal jsem se, ale už zavěsil.

„Kdo to byl?“

Udiveně jsem se na Romana podíval. „On se ti nepředstavil?“

„Ne,“ řekl bezelstně. Ach bože, co já mám za parťáka!

„Mně taky ne.“

„A co teda chtěl?“

„Abych toho nechal.“

„Čeho?“

„To je právě to, milý Romane, že nevím. Prostě toho mám nechat. V poslední době jsme nic speciálního neměli. Běžná agenda. Až teprve včera... ten Prichalski. Nejspíš mu někdo vycinkal, že jsem se o něj zajímal na úřadech.“ A nejspíš ta teplá cikorka hned zatepla všechno práskla a možná i dala echo Prichalskému.

„No jo, to bych chápal. Mně by taky vadilo, kdyby mi někdo lezl do soukromí...“ Uvědomil si, že to je náš chleba, a zarazil se.„Co budeš dělat?“

Šel jsem k oknu a zadíval se na bezútěšnou ulici. Příznačné bylo, že Roman neřekl - co budeme dělat? - ale použil singulár. S tímhle nechtěl nic mít. To není pracovní večeře v pětihvězdičkové restauraci. Tohle nekončí dezertem, armagnakem a doutníkem. Tohle může skončit ve špitále. Nebo i hůř... dneska je možné cokoliv.

Po ulici se šourala stařena s dětským kočárkem plným starých hadrů a nákupních tašek. Tohle byla její hodina, ve kterou se pod námi probelhala každý den. Netuším, odkud a kam šla. Ke kontejneru na sklo se připotácel zarostlý houmlesák. Ještě před pár lety to prý byl vynikající elektrikář. Zlatý ručičky. Pak mu manželka zahnula kramle s nějakým Vietnamcem. Pomátl se z toho, a když ho pustili z Bohnic, dal se na chlast. Z bytu ho žena vyhodila, z práce ho vylili. Stejně by ho už nikdo k elektrice nepustil. Teď vybírá popelnice a kontejnery a někde snad spí. Určitě někde spí, jen nikdo neví kde. Před hospodou na rohu se shromáždili první zoufalci. Klepali se i na dálku. Za pár minut budou otvírat. Před butik vyšla dívka s fantastickým poprsím ve vypasovaném svetříku. Držela mobil a něco naléhavě říkala. Lidé chodili na nákupy, důchodci na procházku do parku, někdo věnčil psa. Běžný obrázek.

„Tak slyšíš? Co budeš dělat?“ opakoval Roman.

„Chci se sejít s tvým tátou. Někde v soukromí. Nejlíp u vás doma.“

„Hm, tak tedy... Hm... Ještě trochu koňaku?“ Starý Jedlička, zabořený v ušáku, natáhl ruku po karafě. Nepodávali koňak v originální lahvi, ale v broušené karafě. Jako v lepším domě. Aspoň jsem neviděl, jestli je to patnáctiletý skvost nebo francouzské brandy Napoleon za sto třicet korun. Beztak bych to nepoznal.

Roman byl rychlejší. Vymrštil se a nalil. Otci a mně. Sobě už ne. Seděli jsme v Jedličkově pracovně, jak to nazýval. V obýváku byla Romanova matka s nějakými známými. Vnutil jsem se, ale nezdálo se, že by jim to vadilo. Byli to přece jenom veltmeni zvyklí na společnost a měli trénink, jak řešit nečekané situace. Kromě toho starý pán, jak jsem mu v duchu říkal - i když by z toho nejspíš neměl radost, protože mu bylo asi šedesát, byl opálený, štíhlý, vysportovaný, měl teprve lehce prošedivělé tmavohnědé vlasy a celkově vypadal jako elegantní udržovaný padesátník v plné síle - se netvářil jako někdo, komu jsme narušili příjemný večer ve společnosti uplkaných sousedů.

„Tak vy tedy znáte pana Javorského... hm. Roman už mi referoval. Hm.“ Podíval se na syna a ten, jako kdyby šlo o domluvený signál, pohlédl na sloupkové hodiny uprostřed masivního starožitného psacího stolu a vstal.

„Potřebuju ještě na zítra připravit nějakou zprávu. Mám v poledne pracovní oběd s jednou firmou... chtějí konzultace ohledně své bezpečnostní služby.“ Zvedl jsem obočí, protože jsem o tom slyšel poprvé. „Neotravoval jsem tě s tím...“ Roman se zasmál. „Máš dost vlastních starostí. Tohle vyřídím sám.“ Odporoučel se a nechal mě s otcem samotného. Lhal. V životě by nedokázal nikomu radit v ničem, co souviselo s naší branží, bez toho, že bych mu dopředu nenalil rozumy. Prostě potřeboval záminku, aby mohl vypadnout.

Otec ho sledoval pohledem. Počkal, až se za ním zavřely dveře, a pak ožil. Napřímil se, usrkl koňaku a podíval se na mne.

„Jsou věci, pane kolego, které se nejlépe řeší mezi čtyřma očima. Moji starou zásadou je nezatahovat do záležitosti víc aktérů, nežli je zcela nezbytně nutné.“ A nezatahovat do nebezpečných záležitostí vlastního syna, pomyslel jsem si. Zvlášť když vím, že ten synek je všechno, jen ne skutečný detektiv či dokonce zpravodajec a že sice tajemství udrží, ale potřebuje k tomu moc lidí. A že se rád ve společnosti dělá zajímavým.

Jediné, co mi vadilo, bylo oslovení. Pane kolego... jak to myslel? Jako že jsme ze stejného oboru? To se mýlí. Já býval poctivý polda z kriminálky. A teď jsem poctivý soukromý klifton. Žádná politika. Žádná spiknutí. Žádné strategické hry tajných služeb neznám a nelákají mě.

„Tak tedy... hm. Javorský. Inu ano. Schopný člověk. Velice schopný. Roman mi říkal, co po vás chce. Zjistil jste o tom Tropiku něco?“

Hrál na mne betla docela zbytečně: nemusel se tvářit, že mu Roman nic nevykládal, když vlastně k naší firmě patří. Jenže chtěl dodržovat pravidla. Tak jsem se i já tvářil, že to tak je v pořádku, a řekl jsem, co jsem věděl: totiž to, co mi prozradil Pepíno.

Starý Jedlička si odchrchlal. „Hm... inu ano. Ten Prichalski je asi v soukromém životě pěkný ptáček, ale Tropik je zřejmě solidní firma, když ani na policii na ni nic nemají... hm.“ Už mě s tím věčným „hm“, připomínajícím starého anglického plukovníka na odpočinku, trochu otravoval. Ale usoudil jsem, že je to jeho zvyk, kterým zřejmě vědomě dráždí svého partnera, vyvádí ho z míry a odvádí jeho pozornost. Tak jsem si toho nevšímal.

„Spokojil byste se s naším hlášením, kdybyste byl na místě Javorského?“ zeptal jsem se. Hodiny na stole zahrály zvonkohru. Musely být proklatě drahé, vypadaly velice rokokově a nezdálo se, že jsou vyrobeny před pěti lety v nějaké fabrice na falzifikáty. Ani stůl a polstrovaná židle s vysokým vyřezávaným opěradlem nepocházely z obchodního domu. Ostatní nábytek v bytě taky ne. Všechno svědčilo o vybraném vkusu, penězích a dostatku příležitostí k nákupu. Bydleli ve čtyřech pokojích s terasou v posledním patře činžovní vily ve Střešovicích. Nikdy jsem se Romana neptal, ale nejspíš šlo o bývalý - a kdoví jestli ne ještě dnešní - služební objekt nějakého ministerstva. Být odejit z aktivní služby ještě neznamená, že se nechám zbavit všech požitků z ní vyplývajících. Zvlášť když jsem právník a když jsem si nechal včas vyhotovit výhodnou nájemní smlouvu.

„Pane kolego, to by záleželo na okolnostech, které mě k zakázce vedly. Pokud bych se chtěl skutečně něco o svém budoucím obchodním partnerovi dozvědět, proniknout mu pod kůži, pak bych byl s dosavadními výsledky šetření a vaším hlášením hluboce nespokojen. Deset tisíc za pár drbů a aférku smetenou ze stolu jsou vyhozené peníze. Ten Prichalski je, pokud tomu rozumím, před zákonem čistý. Jenže!“ Jedlička zvedl výstražně prst jako starý kantor. „Jenže, pane kolego! Může být, že právě s tím nulovým hlášením bude Javorský velice spokojený. Já na jeho místě bych vám dal prémii a zakázal jakékoliv další akce.“

Podíval se na mne, jestli chápu. Nechápal jsem. Starý Jedlička si povzdechl a dolil nám koňak. Přisunul přede mne vyřezávanou dřevěnou krabici plnou doutníků.

„Pravá havana. Upmann. Nedáte si?“ Věděl, že nekouřím, a když jsem zavrtěl hlavou, opět si povzdechl. „Doktor mi je zakázal. Ne že bych byl takový kuřák jako Winston Churchill, ale sem tam... hm. Inu ano. Co je pryč, to se nevrátí. Ale rád aspoň čichám jejich kouř. Roman taky nekouří,“ dodal znechuceně. „Ta jejich generace zhloupla z pitomých reklam. Kult zdravé výživy! Zdravý životní styl! Co je, prosím vás, nezdravého na koňaku a kubánských doutnících?“

„Zeptejte se svého doktora. Já vám je nezakázal.“

„Doktor, doktor!“ vycedil pohrdavě. „Co doktoři vědí! Kdybych to jako hlupák nevyžvanil před manželkou, tak kouřím dál. Jenže ona mě teď hlídá. Ženy byly vždycky nejlepšími objekty všech šarlatánů.“ Jedlička dál nadával lékařům, ale bylo vidět, že to jsou jen slova a slova, zastírací manévr. Potřeboval oddechový čas, aby se rozhodl, jestli mi má něco opravdu důvěrného prozradit, anebo všechno zahrát do autu.

„Proč myslíte, že Javorský bude spokojený?“ přerušil jsem ho. Bylo už devět hodin. Já na rozdíl od něj ráno vstávám a musím pracovat.

„Protože když policie nic proti Tropiku nemá, tak to znamená, že Tropik má dokonalé krytí a kontrakt s ním nevzbudí nežádoucí pozornost,“ vysvětlil mi.

„Jakou nežádoucí pozornost by měl nějaký kontrakt se solidní firmou vzbudit?“ dělal jsem nechápavého. „Já totiž nevím, jaký obchod Javorský s Tropikem chystá. Třeba jde o ananasy a kiwi.“

Jedlička se zasmál a vypadalo to, že mu ten smích jde od srdce. „Ananasy... kiwi... no, máte pravdu. Nebudete věřit, ale někdy se pod tímhle krycím označením skutečně určité komodity vedly.“ Znovu se zasmál a vstal. Vzal z knihovny nějaký časopis a podal mi ho. Byl to americký Time. Uvnitř čísla přinášel desetistránkovou, převážně fotografickou reportáž z jednoho státu v rovníkové Africe. Jmenoval se Burukaso. Vznikl před dvěma lety spojením dvou sousedních zemí. Po roce a půl došlo v Burukasu k vojenskému puči generálské junty, pocházející z jednoho ze dvou největších kmenů. Nastala válka, ve které pučistický kmen začal masově vyvražďovat druhý kmen. Ten si to nenechal líbit a vraždění oplácel. Dodneška tam přišlo o život asi půl milionu lidí, další miliony utekly do sousedních států, kde umírají hlady.

Na pečlivě vyvedených barevných fotografiích byly vidět vychrtlé děti s nafouklými bříšky a obrovskýma lhostejnýma očima. Zkroucené lidské postavy s vyhřezlými vnitřnostmi. Žena s usekanýma rukama a rozpáraným břichem. Kdosi bez hlavy a hlava bez těla. Tlustý, blahobytně vyhlížející černoch středních let v bílé uniformě lemované zlatem a s nezbytnými černými brýlemi. Druhý muž, ale v tradiční rákosové sukénce a s péřovou čelenkou, pomalovaný válečnými barvami. A kolona mercedesů před prezidentským palácem. A vypálená vesnice se stovkami mrtvých.

„Smutné,“ odložil jsem Time na psací stůl. „Tragédie je v tom, že takhle se v Africe baví už celá staletí.“

„Ano. Ovšem pokud to prováděli luky a šípy, mělo to své hranice, dané technickými prostředky. To je stejné jako s lovem. Dokud lidé vyvražďovali zvěř jenom tradičními zbraněmi, udržovala se v přírodě přirozená rovnováha. Jakmile ale lovci do rukou dostali moderní pušky, celé živočišné druhy zmizely z povrchu Země.“ Pokýval nad tím hlavou a nechal mě, abych si jeho moudro přežvýkal a pečlivě strávil. Chvíli jsem tedy počkal a pak jsem se zeptal, co s tím má Javorský společného.

„OSN přijala rezoluci, která zakazuje dodávat zbraně do rizikových a konfliktem zasažených oblastí.“

Souhlasil jsem. Občas čtu noviny a tuhle roztomilou rezoluci Organizace spojených národů přijala už před hezkou řádkou let.

„Co myslíte, že se v takových případech děje?“ podíval se na mě starý Jedlička významně.

„Pane doktore,“ řekl jsem už trochu podrážděně, „já sice v diplomatických službách nikdy nepracoval, ale úplný hlupák nejsem. Celá ta rezoluce není nic jiného než voda na mlýn obchodníků se smrtí. Kdo potřebuje zbraně, ten si je vždycky sežene. Jenže za ně musí zaplatit víc. Ptám se vás proto znovu - co s tím má Javorský společného? Uvědomujete si, doufám, že pokud by se něčeho takového dopouštěl, zavřou ho, až zčerná, i v tomhle všivě shnilém státě? A uvědomujete si, že pokud by něco takového prasklo a ukázalo se, že někdo z nás o tom měl povědomí, veze se s Javorským? A uvědomujete si,“ dodal jsem potichu, „že pokud by se něco takového chystalo, hrozí nezúčastněným svědkům anebo osobám, které se o tom dozvěděly, něco daleko nepříjemnějšího nežli jenom pár let basy? V takových obchodech jde o desetimiliony... a v dolarech. Tam se s nikým moc nepárají. Co to je, pár lidí, když účelem kšeftu jsou statisíce mrtvých?!“ Vstal jsem a prošel se po pokoji. Někdy to dělám, abych se uklidnil. Vždycky jsem toužil mít veliký byt, ve kterém bych mohl chodit bez toho, že bych si připadal jako trestanec v cele. Jenže mám jen garsonku.

Jedlička mě pozoroval se shovívavým úsměvem člověka, kterého už nic nemůže překvapit, který všechno viděl, zažil a dokáže skrývat své emoce. Na rozdíl od lidiček, jako jsem já, kteří neuvažují v kategoriích tajných služeb a globálních zájmů a v horách mrtvých nevidí jen statistická čísla a zisky, ale zohavená tělíčka dětí.

„Velice správně,“ řekl suše. „Každému nositeli vražedného tajemství hrozí nebezpečí. Jenže, milý kolego, já jsem...“ Zarazil se a zmlknul, oči upřené za má záda.

Otočil jsem se.

Dveře byly pootevřené a stála v nich paní Jedličková. Byla asi o pět let mladší než manžel. Kdysi nepochybně velice atraktivní a reprezentativní. Jinak to v diplomatické službě nejde. Teď už byla spíše jen reprezentativní, i když se dokázala držet ve formě. Měla krátké prošedivělé vlasy a brýle s lehce kouřovými skly. Prostý, jednoduchý a docela určitě příšerně drahý kostým. Pracovala v jedné zahraniční firmě jako personální ředitelka české afilace. Cizákům je jedno, jestli někdo byl v KSČ a ROH. Zajímá je kvalifikace a schopnosti. Paní Jedličková měla docela určitě obojího dostatek. Navíc zkušenosti, chování, ovládala jazyky a měla manžela, který toho hodně ví a zná správné lidi. Když jsem večer s Romanem přišel, podala mi pouze ruku na uvítanou a omluvila se, že mají hosty. V nejmenším nedala najevo, že jsem jim naboural vrata.

„Nechci rušit,“ řekla polohlasně, „ale nemůžu najít tu videokazetu z Thajska. Nebral sis ji, Rudo?“

Chvíli se na ni nechápavě díval, pak se ťukl do čela a přikývl. „Promiň...“ Podal jí kazetu a na vysvětlenou mi oznámil, že v březnu byli v Thajsku, aby v letošním odporném a nekončícím sychravém přechodu mezi zimou a létem nabrali trochu sil a sluníčka. „Mohu doporučit. Úchvatná a místy ještě panensky nedotčená země,“ prohlásil.

Jeho manželka se lehce ušklíbla. „Dětská prostituce a samý nadržený Němec,“ řekla znechuceně.

„Ti tam jezdí za jiným účelem!“ zařehtal se Jedlička. „Mě už zajímá hlavně chrám Ajuthja, příroda a historické památky, že ano. Hm,“ vyrazil ze sebe. Jeho žena pochopila a tiše za sebou zavřela.

Radši jsem se neptal, kolik taková jarní dovolená stojí. Desítky tisíc. Jedličkovi pochopitelně nejezdí do zahraničí jen jednou ročně. Někteří lidé se prostě umějí mít dobře za každého režimu.

„Hm. Ano. Takže zpět k věci. Chtěl jsem, pane kolego, zdůraznit, že jsem vám neukazoval ten časopis proto, abych vyvolal dojem, že mezi událostmi v Burukasu a panem inženýrem Javorským je nějaká přímá souvislost...“ Kradmo na mě jedním okem juknul, aby zjistil, jaký na mě jeho vyhlášení udělalo dojem.

„Uf!“ vyrazil jsem ze sebe a honem se napil. „To se mi ulevilo, ani si neumíte představit jak, pane doktore. Sám víte, že naše agentura se ze zásady podobným případům vyhýbá. Nerad bych seděl na sudu s prachem.“

„Hm... ano.“ Jedlička se tvářil nepřítomně. Něco načal a teď nevěděl, z kterého konce pokračovat. Věděl jen, že když řekl a, nemůže neříct bé. S nepřítomným pohledem listoval v Time, občas na mne vrhl bleskový pohled zpod obočí, které měl husté a ježaté jako prales. Oba jsme mlčeli. Nakonec jsem se mu to rozhodl ulehčit a popostrčit ho.

„Javorský tedy měl obavu, že by se mohl spoluprací s Tropikem zkompromitovat...“

Jedlička přikývl. „To jsme si snad už vysvětlili.“ řekl nerudně.

„Ne úplně, pouze jste naznačil, že může, opakuju může mít radost z mé negativní zprávy. Nemusí to nic znamenat, může jít jen o zcela chvályhodnou opatrnost, jakou by mělo projevovat víc obchodníků... pokud s Tropikem chystá kontrakt o dovozu ananasů.“

„Hm. Mno...,“ luskl prsty. „Já samozřejmě neznám jeho záměry.“

„Pane doktore, jde o firmu vašeho syna, o firmu, s níž jste ve spojení i vy. Kdybychom se do něčeho namočili, tak...“

„My se do ničeho namočit nemůžeme!“ vyštěkl popuzeně. „Koneckonců svoji práci jste udělal, pošlete Javorskému hlášení, on vám zaplatí honorář a tím to pro nás končí.“

„Proč jste tedy začal s tím Burukasem? Co kdybychom si nalili čistého vína? Je už dost hodin a já vás nechci obtěžovat déle, nežli je nutné.“

Zabručel, že je zvyklý chodit spát hodně pozdě, že na ambasádách touhle dobou teprve společenský život začíná, zvlášť v tropech, tam před devátou desátou večer vůbec nikdo...

Přerušil jsem ho. „Pane doktore, obchoduje Javorský se zbraněmi? Má k tomu licenci?“

„Kdyby neměl, tak už sedí,“ zabručel. „Každý s něčím obchoduje. On s tímhle železem handloval celý život, přece se na starý kolena nepřeorientuje na dudlíky!“

„V čem je tedy problém? Přestaňme kolem toho chodit jako kočka kolem horké kaše. Buď mi povíte: Je to tajné, sám nic nevím, a já se seberu, poděkuju vám za koňak a půjdu se vyspat. Nejsem diplomat, nežiju v Brazílii a ráno brzo vstávám. Anebo... nebo se zachováte jako náš společník, specialista přes delikátní záležitosti, a povíte mi, co bych měl vědět. Já to nikde roztrubovat nebudu, to snad chápete. Je to i v mém zájmu.“

Nakonec jsem to z něj dostal.

Věc byla prostá a naplánovaná podle stařičkého klasického scénáře obchodníků se smrtí.

Embargo na dodávky zbraní pro obě válčící strany - je to moc hezké, když je svět zásadový a odmítne prodávat zbraně vrahovi i jeho obětem, aby se náhodou nemohly bránit - nelze oficiálně obejít. Naše úřady pečlivě studují doklady o místu určení. Proto jsou dodávky samopalů, granátů, minometných nábojů, bazuk a já nevím čeho ještě deklarovány jako objednávka pro královskou armádu státu Karibo.

„Karibo...?“ zapátral jsem v paměti. „Někde jsem to už slyšel, ale...“

„Bývalá britská država, před lety si vymohla samostatnost. Mají krále. Je to krásný, pane kolego, a když říkám krásný, tak myslím opravdu krásný ostrůvek kousek od Barbadosu. Byl jsem tam jednou ještě za starých časů, když tam sídlil britský guvernér. Našli tam mangan... tak si řekli, že chtějí samostatnost. Oni ji sice de facto měli, ale teď jsou navíc v OSN a mají vlastní pasy... král má hodně příbuzenstva, chápete, a je to tak trochu ješitný člověk...“

Jeho žvanění mi šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven. Jedno slovo se však v mém mozku zarazilo.

„Pasy!“ přerušil jsem Jedličku. „Jasně. Prichalski má jejich pas. A Tropik sídlí v Karibu!“

Jedlička přestal mluvit a udiveně se na mne podíval. „Vy jste to nevěděl?“ zeptal se. Zřejmě jsem jako detektiv v jeho očích klesl na úroveň Romana.

„Neznal jsem tyto souvislosti, pane doktore.“

„Teď už je znáte,“ řekl suše. „Abych to dokončil. Královská armáda učinila tuto objednávku. A teď si zapište za uši, že to, co uslyšíte, je pouhá domněnka. Hypotéza. Možnost. Chápete?“ Starý diplomat se nezapřel. Přikývl jsem, že chápu, a chápal jsem tak dobře, že kdyby se rozhodl neříct mi už ani slovo, mohl bych to celé dokončit za něj.

„Není vyloučeno, že zbraně vůbec nepůjdou na Karibo. A pokud půjdou, nedostane je karibská armáda. Je docela možné, že bedny s nákladem dostanou nové označení, nové doklady, podle nichž se jedná o potravinovou humanitární pomoc pro Burukaso. Nevím, pro kterou z válčících stran. Nejspíš pro tu, která ji nejvíc potřebuje a je proto ochotná nejvíc zaplatit.“

„Chápu. Taky chápu, proč v tom figuruje...“

„Nefiguruje! Nic takového jsem nevyslovil!“ vyštěkl Jedlička.

„Omlouvám se. Tak tedy - chápu, proč by v takovém plánu měla figurovat firma Tropik. Zabývá se přece dovozem a vývozem ovoce a zeleniny a tak vůbec, že ano?“

„Hm. Ano. Správná dedukce. Ale jen dedukce!“

„A má filiálku v Praze. Lze proto všechno jednoduše dohodnout tady na místě.“

„Tak jest. Uvažujete docela logicky.“

Zaťal jsem zuby, abych mu neřekl, co si o něm myslím. Pak jsem se usmál.

„Jenom nechápu, proč Javorský...,“ zarazil jsem se. „Ne. Povím to jinak, abych zůstal v rovině dohadů a hypotéz. Kdybych já byl Javorský a chystal takovýto obchod, jednal bych přímo s...“

„S kým?“ zeptal se Jedlička tiše. „S králem? S jeho ministrem obrany? Mimochodem, žádného nemá. Sám je vrchní velitel armády. Ta má beztak jen pět set vojáků určených především ke králově osobní ochraně, přehlídkám a vůbec reprezentaci.“

„Aha. A kontakty na krále má Tropik.“

„Prezident správní rady je králův bratranec. Král má mnoho bratranců. Prezident správní rady je samozřejmě jen dosazená osoba, která se stará o vyřizování takových drobností, jako jsou úplatky příslušným osobnostem výměnou za různé úlevy a podobně. Firmu řídí lidé, kteří na Karibu vůbec nežijí. Ale to vás nemusí zajímat.“

Věděl toho o Tropiku dost. Skoro se dá říct hodně. Inu, když chce taková mezinárodní firma fungovat v zahraničí, musí mít své styčné důstojníky, kteří zařizují kontakty, povolení od úřadů a podobně.

„U nás nebylo nikomu podezřelé, že armáda o pěti stech mužích zadává tak velikou objednávku zbraní? Předpokládám, že se nejedná o pár stovek bouchaček.“

„Předpokládáte správně.“ odsekl Jedlička. „To by se skutečně nevyplatilo. A o Karibu u nás na zamini a jinde málem ani nevědí, že existuje. Přímé diplomatické styky s ním nemáme. Na to, aby v každém ministátečku bylo zastoupení, nejsou peníze. V téhle zemi je takový bordel a u moci jsou takoví amatéři, že já osobně bych si docela klidně dokázal vymyslet nějaký nový stát a dostat od něj objednávku třeba na deset stíhaček... a věřím, že by mi to prošlo.“

Nechal jsem ho nadávat na poměry. Žil si sice stejně dobře jako za bývalého režimu, kdy patřil k těm vzácným prominentům, kteří směli neomezeně cestovat a nestarali se o takové drobnosti, jako byl žebrácký devizový příslib. Jenže peníze nejsou všechno. Jedlička přišel o postavení a přišel i o něco ještě vzácnějšího: vědomí výlučnosti, kterou se odlišoval od stáda i od svých méně privilegovaných soudruhů. Teď najednou všichni, kdo na to mají, mohou totéž co on. Mohou cestovat, vlastnit dolarová konta, mít zahraniční bouráky. A co horšího: mnozí noví mají nejenom nezměřitelné víc peněz, ale k tomu i moc. Mohl by dozajista nabídnout své služby straně, která ho celá ta desítiletí kojila ze svých štědrých prsů. Jenže ta už nebyla u moci, spojenectví s ní nic nevynáší, a navíc je otázka, jestli by o něj stála.

Div mi ho nebylo líto.

Vstal jsem. „Děkuji, pane doktore, za příjemný večer. Hezky jsme si popovídali.“

„Jen zcela teoreticky, pane kolego. Byla to taková... taková partie fiktivního šachu. Hrajete šachy?“

„Nemám s kým.“

„Chyba. Šachy bystří mozek a úsudek. A mají tu výhodu, že je můžete hrát sám. Já většinou hraju sám.“ Tomu jsem věřil. Vypadal na to, že by nepřenesl přes srdce, kdyby ho někdo porazil. „Jak vidíte, můžete s čistým svědomím panu Javorskému podat svoji zprávu a na všechno zapomenout. Někdy je docela zdravé zapomínat na věci, které se nás netýkají. Naši předkové měli takové hezké přísloví...“

„Ano, co tě nepálí, nehas. Asi tušili, jak to u nás jednou dopadne.“

„Pane kolego, nebudete věřit, ale každá doba je stejná. Protože dominujícím činitelem každé doby, každého systému je co?“ Mrknul na mne, a když jsem nereagoval, vítězně prohlásil: „Lidé. Lidé, pane kolego. A lidé, ti se nemění. Dobrou noc.“

V bytě mám vedro, protože jsem nechal otevřené okno. Taky je tam puch z ulice a všudypřítomný prach. Zauvažoval jsem, jestli nemám v koberci, gauči a v křesle roztoče a jestli by nebylo na místě koupit si nějaký luxusní vysavač, který ochrání zdraví. Jenže roztoč je fikce, protože ho nevidím. Vzduch je plný virů, které nevidíme a které nám už skoro nevadí, protože jsme si na ně zvykli. Všechny řeči o tom, že teprve dneska žijeme nezdravě, jsou jenom kecy, které za těžké úplatky novinám a doktorům pouštějí do světa výrobci všeho, co v podstatě nepotřebujeme. Zdravé životní prostředí kromě vysokých hor a opuštěných ostrovů snad neexistuje a neexistovalo. Ve středověku, kdy lidstvo nemělo ponětí o výfukových plynech z automobilů, ozonových dírách a jaderných ani tepelných elektrárnách, byly hygienické podmínky takové, že by v nich dnešní člověk nepřežil ani měsíc. V patnáctém století měla Paříž tři sta tisíc obyvatel a sto tisíc koní. Na ulicích se lidé brodili v bahně, kobylincích a odpadcích. Kanalizace neexistovala, voda se brala ze Seiny, do které odtékaly všechny splašky. Za pokrok sice něco platíme, ale aspoň se můžeme vysprchovat.

Tak jsem se vysprchoval a pak poslouchal uklidňujícího Vivaldiho a přemýšlel o tom, co mi starý Jedlička vyprávěl. A hlavně jsem si namáhal mozek, abych přišel na to, proč mi to vyprávěl. Možná mi chtěl jenom objasnit zákulisí případu, který vlastně ani případem nebyl. Možná mu šlo o to, abych se nechoval jako slon v porcelánu a aby se z prostého ověřování skutečně nepříjemný, zapáchající a nebezpečný případ nestal.

Možná to tak bylo. Jenže mně někdo anonymně zavolal do kanceláře a vyhrožoval mi. A to znamenalo, že se z drobného melouchu už jakýsi případ stal. Nemám rád, když mi někdo vyhrožuje, nemám rád, když mi někdo radí, co dělat mám a co nemám. Takže je na místě, abych udělal něco, před čím jsem byl varován.

Prichalski v telefonním seznamu nebyl, ale firma Tropik měla ve Zlatých stránkách hned několik telefonních čísel a adres a jedna z těch adres odpovídala adrese, na které Prichalski bydlí.

Ozval se po druhém zazvonění. Měl trochu huhlavý hlas s přízvukem, který se dal těžko identifikovat.

„Hálo, kdo vola?“

„Pan Prichalski?“

„Kdo vola?“ chtěl vědět. Ale nepopřel, že není Prichalski.

„Na jméně nezáleží, pane Prichalski. Stejně mě neznáte, tak mi můžete říkat třebas Novák. Mám pro vás obchod.“

„Óbchod? Co za óbchod? Teď už je večír. Óbchody ja dělám v kancelárži. Vy pržijit zejtra. Víte, kde máme kancelarž?“

„Pane Prichalski, některé obchody se dělají v kanceláři, ale některé se v kanceláři raději nedělají. To přece víte. V kanceláři mohou být zvědavé uši, taky je možné, že tam už máte štěnice...“

„Có vy ržikate? Jaká ščenice?“

„To je takové drobné zařízení, které je ukryté a které například konkurentům nebo policii umožňuje bez vašeho vědomí poslouchat a nahrávat si všechno, co v kanceláři povídáte. Je docela možné, že máte odposlech, tedy tu štěnici, i ve svém bytě. Proto bych vám navrhoval, abychom si udělali pracovní schůzku někde na neutrální půdě.“

„Ja vám opravdu nerozumím,“ řekl a znělo to upřímně a nešťastně. „Vy máte byznys pro mě? Proč by policii zajimalo, jaký byznys? Já dělat fér byznys. Ananas, kiwi, stróbery, mango...“

„No právě,“ přerušil jsem ho, „já bych měl obrovskej zájem o ananasy.“

„Ó, ananásy, ty fájn. My máme plný depozita. Třeba vagon, dva vagony já můšu dodát. Kdy potřebujete? Kam máme dodát?“

„Prichalski, vykašli se na to. Ta věc spěchá, někdo se domák, v čem jedeš. Fízlové ti jsou na stopě. Vědí už, že v tomhle kšeftě nejde o ananasy, ale o sníh a o čaj. Rozumíš? Jo, a ještě něco - kdybys měl chuť na mladý masíčko, můžu ti dodat nový kloučky. Jsou čistotný a nezkazej žádnou legraci.“

Mlčel a oddechoval. „Páne, vy si mě asi s někým plíst,“ povídá potom. „Tópra noc.“ Zavěsil.

Potřeboval to vydejchat, tak jsem ho chvíli nechal a chvíli jsem si četl ve Speerových memoárech. Takový slušný a schopný člověk, pomyslel jsem si, když jsem po půl hodině knihu odložil. Co mu chybělo, že tak věrně sloužil Hitlerovi? Mravní zákon? Imponoval mu vůdce nebo ho prostě jenom hnala ctižádost? A vůbec, nejsme my všichni jako ten Speer? Nejsme schopni zavřít oči před následky, jestliže někdo řekne, že on přebírá veškerou odpovědnost... a necítíme se pak nevinni?

Řekl jsem si, že hlubokomyslné noční úvahy nechám historikům a filozofům, kteří za to jsou placeni, a znovu jsem vytočil číslo na Prichalského. Tentokrát nechal telefon vyzvánět a pak se ozval záznamník. Nejspíš si zapnul hlasitý odposlech, aby se mohl rozhodnout, pro koho doma je a pro koho není.

„Saule, vím o tobě všecko a vím i to, co ty nevíš. Vím, kdo ti jde po krku. Jestli máš zájem, prodám ti všechny podrobnosti. Dvacet tisíc dolarů... uznej, že za život to není tak moc. Čekám tě zítra přesně v poledne v Movie-baru v pasáži Lucerna. A varuju tě, nic na mě nezkoušej. Ve vlastním zájmu přijď sám. Přihlásím se k tobě, vím, jak vypadáš.“

Zazíval jsem a šel jsem si lehnout. Mám garsonku, takže gauč mi slouží za postel. Samotný člověk toho moc nepotřebuje, stačí mu, když má kam složit hlavu, a pár knížek. A vzpomínky - jenže ty je většinou lepší nechat přede dveřmi.

Během noci zazvonil dvakrát telefon. Počítal jsem s tím a taky jsem zapnul záznamník a poslouchal, kdo se ozve. Neozval se nikdo. Slyšel jsem jenom těžký dech. Funět do sluchátka může i deviant, který vytočí náhodně vybrané číslo a čeká, že telefon zvedne ženská a on jí začne vykládat nějaké prasárny a přitom bude onanovat. Jenže já na takovéhle náhody nevěřím. Ten, kdo volal a funěl, moc dobře věděl, komu telefonuje. Pouze jsem netušil proč. Pokud by mi chtěl něco hezkého sdělit, například popřát veselé Vánoce a šťastný nový rok, mohl to učinit. Neučinil. Mohl mi taky vyřídit, že jsem parchant a že mi natluče kokos. Ani to neudělal. Takže prostě kdosi zkoušel, jestli jsem doma.

Pro jistotu jsem si šel ověřit, jestli mám zamčený bezpečnostní zámek i ocelovou závoru. Věděl jsem, že mám, ale jistota je jistota.

Chtěl jsem něco spustit a zdá se, že to zabralo.

4

Venku zpívali ptáci a telefon v mém bytě vyzváněl jak zběsilý. Je to zákon schválnosti, že vám vždycky někdo volá v nejméně vhodnou chvíli, třeba když ležíte ve vaně nebo si jdete koupit čerstvé rohlíky ke snídani.

Patou jsem zabouchl dveře, hodil nákup na stůl a rychle hmátl po sluchátku, aby ten někdo nezavěsil dřív, než se stačím ozvat.

„Slyším,“ řekl jsem po četnicku udýchaně.

„To je Jareš?“ Poznal jsem ho po hlase. Kdyby nic jiného, oči mám jako ostříž a sluch vycvičený.

„U aparátu,“ povídám. „Myslel jsem, že...“

„Člověče, kde se flinkáte? Já vás sháním už celou věčnost!“ Javorský měl rozčilený zvýšený hlas člověka, kterému dochází trpělivost, protože není zvyklý čekat. Je zvyklý vydat příkazy a pak jen sledovat, jak se škatulata hýbají podle jeho dispozic.

„Teď jsem si jenom odskočil pro...“

„Volal jsem vám do kanceláře,“ přerušil mě. „Tam nikdo nebyl. A doma jste to nebral.“

„Omyl. Měl jsem telefon dvakrát. Ještě v noci. Jenže na druhé straně se nikdo neozýval.“

„V noci...?“

„Jistě. Dokonce ve dvě ráno. Já sice chápu, že mě platíte, ale když už někoho vzbudím, tak aspoň řeknu, o co mi kráčí. Dvě hodiny v noci jsou nekřesťanská doba a...“

„Přestaňte žvanit!“ přerušil mě. „Nemám na pitomý kecy náladu ani čas!“ Nevěřícně jsem se podíval na sluchátko. Nejsem zvyklý, když mě někdo peskuje a okřikuje jako malého kluka. I kdyby to byl stokrát můj zákazník a tím i chlebodárce. Tohle je jeden z důvodů, proč bych už nikdy nechtěl být někde zaměstnaný, mít nad sebou šéfa, který si na mne může podle své nálady otvírat hubu. Jsem svým pánem, a kdyby mi někdo dával příliš najevo, že mám tancovat, jak píská, pošlu ho k čertu i s jeho penězi. Nebo ho pošlu za Romanem... a dopadne to stejně. Ten o sobě má ještě větší mínění.

„Jestli nemáte čas, pane inženýre, tak to necháme najindy. Zprávu o Tropiku dostanete zítra. Nas...“

„Počkejte! Mám nervy hin. Já vám v noci nevolal. Až teď a...“

„Dobře, budiž. Volal někdo jiný. Říkám to jen proto, že mi včera někdo vyhrožoval. Ale ten telefonoval do kanceláře.“

„Vyhrožoval? Proč? Co říkal?“ V hlase Javorského vibrovalo napětí. A něco jako strach. Chviličku jsem uvažoval.

„Nevím. Nevyjádřil se konkrétně. Prý mám od toho dát ruce pryč.“

„Od čeho?!“

„Pane inženýre, to mi ten chlapík neřekl. Pochopte, máme průběžně desítky zákazníků a někdy se jedná o delikátní záležitosti. Mohl to být nějaký milenec, mohl to být... já nevím. O vás řeč nepadla. A ani nebyl důvod, jak z naší zprávy zjistíte. Ta firma Tropik je v podstatě čistá, nikde neexistují...“

„Kašlu na ně! Pošlete mi to, já vám zaplatím. Tohle je drobnost. Musím se s vámi sejít kvůli důležitější věci. Přijďte za mnou do kanceláře.“

„Kdy?“

„Teď hned. Za deset minut vás čekám. Za čtvrt hodiny mám důležité jednání s nějakými Angličany.“

„Kde máte kancelář?“

„Ve Štěpánské.“

„Pane inženýre, já neumím lítat. Dřív jak za půl hodiny se k vám nedostanu.“

„Heleďte se, já se s vámi nebudu dohadovat. Za deset minut...“

„Ne! Za hodinu.“

„Mám program, sakra. Platím vás, ne?“

„Ne. Platil jste nás za záležitost, která je vyřízená. Teď po mně chcete něco jiného a já nevím, o co jde. Proto vám neslibuju, že to vezmeme. A hlavně vám opakuju, že neumím lítat. Vzpamatujte se. Bydlím v Nuslích, jak myslíte, že se k vám do Štěpánské za deset minut dostanu?“

Chvíli mlčel, asi uvažoval o mých slovech a docházelo mu, že nejspíš mám pravdu.

„Pane doktore, jsem zoufalý. Opravdu vás potřebuju. Do dvanácti jsem absolutně obsazený,“ dodal nelogicky.

„Tak v poledne v Movie-baru v pasáži Lucerna. Máte to ze Štěpánské pár kroků,“ vylétlo ze mne bezmyšlenkovitě. Nejradši bych se hned kousl do jazyku, ale už bylo pozdě.

„Dobře. Pár minut se asi zdržím. Neutečte mi,“ vychrlil ze sebe Javorský a zavěsil. Opřel jsem se o židli a zadíval se do stropu.

Tak tomuhle se říká prokopnout buben. Teď jsem opravdu zvědavý, jestli Prichalski přijde a co se stane, když se ti dva poznají.

Venku už zářilo slunce. Kaňony ulic byly zahaleny namodralým smogem. Automobily byly rozpálené a řidiči se mamě pokoušeli otevřenými okénky nalokat kyslíku. Lidé do sebe vráželi jak opilé mouchy. Ohlédl jsem se, jestli mě nikdo nesleduje. Někdy mívám vnitřní pocit, takové podvědomé tušení, že mě klihují. Jenže v Praze je obtížné ověřit si, jestli je to opravdu fungující šestý smysl, anebo jen tlak v žaludku, za který může špatné trávení. V Praze musíte použít stejné triky, jaké používá váš stín.

Nastoupil jsem do tramvaje. Se mnou nasedalo asi deset lidí. Nebyl mezi nimi nikdo na první pohled podezřelý, ale dobrého pronásledovatele těžko v davu rozeznáte. Jeho maskováním je nenápadnost. Správného policajta taky už dneska nepoznáte na dálku podle zeleného kloboučku. Fízl dnes vypadá jako vy nebo já. Jako frajírek s náušnicí v ušním boltci, zlatým řetízkem na krku a v džínách. Mobil, co má místo koltu za pasem, dneska nosí každý druhý fasádník, aby si mohl cinknout pro lahváče a nemusel lézt dolů.

Vystoupil jsem na metru. Počkal jsem, až přijede vlak opačným směrem, nastoupil jsem, a když se ozvalo „ukončete výstup a nástup, dveře se zavírají“, prodral jsem se v posledním okamžiku ven.

Přešel jsem na druhou stranu nástupiště a posadil se na lavičku. Když přijela další souprava, tvářil jsem se, jako bych nastupoval, ale nakonec jsem zůstal na nástupišti.

Ten člověk měl plátěnou, světle kávovou bejzbolovou čepici s dlouhým kšiltem, staženým hluboko do čela, aby mu nebyly vidět oči. Stejně by nebyly, protože měl černé brýle. Na sobě měl červenou košili s modrozelenými exotickými vzory, bílé pláťáky a přes rameno torbu, v jaké turisté nosívají fotoaparát a plán Prahy. Mobil měl zavěšený na opasku. Byl asi blonďák, podle krátkého módního strniště na tváři a copánku vylézajícího zpod čepice. V obou uších měl zlaté oringle. Mohlo mu být stejně dobře dvacet jako třicet.

Takových sandálů se po Praze potulují desetitisíce, ale jako stín byl na můj vkus přece jenom příliš nápadný. Asi jako pavouk na umývadle. Jenže to mohl být záměr: taková kouřová clona, která se používá tehdy, když potřebujete odvést pozornost od skutečného pronásledovatele. Nu, uvidíme. Tuhle maškaru setřesu během pěti minut.

Vystoupil jsem na Můstku. V podchodu jsem si koupil noviny a dlouze jsem pak studoval nabídku knih u stánkaře. Mamlas v květované košili a bejzbolové čepici vystoupil se mnou a teď si zaujatě prohlížel Blesk. Občas po mně šlehl pohledem, jestli jsem náhodou nezdrhnul.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední soud.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.