motto

IVANKA DEVÁTÁ

RADŠI NEKOUKAT

Praha 2014

© Ivanka Devátá, 2014

Cover illustration © Iva Hüttnerová, 2014

ISBN 978-80-267-0181-1

Obsah

PŘEDMLUVA

PŘITAŽLIVOST

SRPNOVÉ VÁNOCE

SVÍTÁ I PRO MNE?

STOP KONVENCÍM

HOROSKOPY

VYNÁLEZ

MILÝ MÁJI,

VÁNOČNÍ PEČENÍ

PANÍ DIVNÁ

ZLATÉ DNO A ZLATÉ OČI

PESTRÝ ŽIVOT

DIKTÁT

LEDEN SLEDEM

TA PAMĚŤ!

NĚŽNÝ PŘÍSLIB

OMNIA MEA MECUM PORTO

CHRONICKÁ HUSÍ KŮŽE

BULVÁR V ÚSTNÍM PODÁNÍ

JAK JE TO S TÍM SRPEM?

TAKŽE KAM?

VÁNOCE TROCHU JINAK

POUZE PRO ŽENY

ROURÁRNA

JEN NEZŮSTAT VE STÍNU

ASPOŇ JEDNOU ZA ROK

ALERGIE

BŘEZEN, ZA KAMNA VLEZEM,

SMUTNÝ PODZIM? ŽÁDNÉ STRACHY!

MŮJ NEŠKODNÝ HAZARD

VYSVĚDČENÍ

ŠTĚDRÝ CELÝ DEN

MÁJ JE PRO VŠECHNY

OHLÉDNUTÍ

SENIOŘI

NEJLEPŠÍ DÁREK

O KOLEČKO VÍC

NEJCTNOSTNĚJŠÍ MĚSÍC

KAM SE VRTNOUT?

SOUŽITÍ

FINANČNÍ HARAŠENÍ

DRAVÝ PROUD ČASU

NA CO VSADIT, KDYŽ LÉTO ODCHÁZÍ

A JAK DÁL?

NA HOUBY, NEBO NA KANÁRY?

KONEC JEDNÉ LÁSKY

NÁHRADNÍ DÍLY

CHTINDY

SPOLEČENSKÁ TORTURA

V ZAJETÍ KONVENCÍ

MARNOTRATNICE

JARNÍ BEZRADNOST

MÁJ

ÚTOK NA SMYSLY

KULTURNÍ ZÁŽITEK

DONAHA

DESATERO

POZITIVNÍ PŘÍSTUP

JAKÝ JSME MOHLI MÍT KALENDÁŘ

RŮZNÉ ÚHLY POHLEDU

JAK PŘEPRAT LEDEN

BILANCE

AMERIČTÍ SIROTCI A JEJICH TVRDÁ PRÁCE

FÍGL

SNÁŘ

PAK ŽE NEMLUVÍ

ROHOŽKA

LAKOVÝ KUFŘÍK

PARKOVÁ LAVIČKA

DIÁŘ

NOČNÍ LAMPIČKA

KLOBOUK

VÁZA

KAPESNÍK

GALOŠE

KOSTELNÍ SVÍCE

Mému synu Markovi

PŘEDMLUVA

Milí čtenáři a vzácní příznivci, kteří celá léta, ať už písemně, či v osobním styku, oceňujete kladně moje úsilí přinést vám trochu zábavného rozptýlení v naší neklidné době, která prostřednictvím médií bičuje naši duševní pohodu znepokojujícími zprávami všeho druhu! Ani moje zpráva pro vás není z těch nejlepších. Mám za to, že knížka, kterou vám předkládám, bude poslední. Proto, ač není patrně perlou mezi těmi čtrnácti, které jsem napsala, má výjimečnou hodnotu.

Pokud mě ještě nějaké téma osloví tak naléhavě, že se pustím znovu do psaní, bude to příjemné překvapení především pro mne. Děkuji vám ze srdce za všechna milá slova, kterými jste mě poctili během těch let, kdy jsem pilně psala a dělila se s vámi o radosti a strasti života.

Hodně štěstí a krásných chvil vám přeje

Ivanka Devátá

PŘITAŽLIVOST

Řekneme-li o nějakém muži, že je přitažlivý, máme zpravidla na mysli přitažlivost sexuální. Takový muž je většinou sličný. Ovšem není to nezbytné. Někdy lepost postrádá, avšak vlastní ono nedefinovatelné COSI, co z něj dělá muže, s nímž by si každá žena ráda začala techtle mechtle. Šarm, mužnost, vtip apod. Ze současné literatury jsem zjistila, že dnešní atraktivní muži jsou leckdy drsní, výraziva nevybíravého a s ženami zacházejí způsobem, jenž má ke galantnosti daleko. Ale pošetilým samičkám se to líbí. No nevím. Tato oblast života už je mi zemí vzdálenou a do měřítek přitažlivosti se mi drsnost nevejde.

U žen je hodnocení podobné, ač zde určitě krása zaujímá první místo. Inteligence, charakter a vtip mají jistě své slovo, ale na drsnost bych nesázela. Nějak si neumím představit, že by nápadníka rozvášnila partnerka, která při romantické projížďce na lodičce vyštěkne: „Drž klapačku a makej!“

Přitažlivý může být i název knihy, film, i pojmy abstraktní jako filozofie, náboženství, světový názor, byť jsou třeba scestné.

Ale náš činžovní dům se honosí kuriozitou. My máme přitažlivou branku do předzahrádky. Na první pohled na ní není nic zvláštního. Zhotovená z hranatých kovových tyčí, natřených zelení již místy omšelou, nevypadá bůhvíjak vábně. A vidíte, přece! Před domem je zastávka autobusu a hezkých pár metrů od ní zastřešená čekárna pro cestující. Její střecha z vlnitého plechu je mi ukazatelem meteorologických podmínek. Je-li mokrá, pršelo, sotva patrný bílý povlak hovoří o jinovatce, třícentimetrová vrstva sněhu o dopravní kalamitě. Pro cestující je určen dlouhý pruh mezi označením zastávky a čekárnou. No a teď si představte, že naše branka se převážné většině lidí zdá jako nejvhodnější místo pro postávání. S oblibou je využívají matky s kočárky, otcové se synky a trojkolkou, lidé o berlích či mladíci s batohy a lyžemi. Tedy ti nejméně mobilní, kteří by mohli pouhým úkrokem uvolnit vstup do domu. Jsem z toho jelen. Branka není ani svůdná, ani vyzývavá, ke světovým názorům zaujímá tupé stanovisko a vtipnou glosu jsem od ní neslyšela ani jednou.

Velice mě popouzí pokaždé si vydobýt vstup zdvořilým: „S dovolením.“ A to se ještě oslovení mnohdy tváří nerudně, majíce na čele napsáno: „Káča pitomá! Takovejch baráků okolo a ona musí bydlet právě tady.“ Tak jsem bezradná. Možná by pomohl nápis POZOR! NATŘENO ANTRAXEM! Pak by mě zavřeli za šíření poplašné zprávy a pár měsíců by mi otvíral dveře úslužný bachař.

SRPNOVÉ VÁNOCE

Byly prázdniny. Bylo vedro. Bylo slunce, ovoce a posléze i houby. Naopak nebyla barva na vlasy G6. To vím jistě. Možná že k tomu chcete leccos přičinit, že byla bohatá úroda (zejména slunéček sedmitečných), a naopak nebylo brzdové obložení. Nepřu se s vámi. Ale stojím neochvějně na tom, že byly taky Vánoce. Aspoň 18. 8. v okresním městě S.

Došlo k nim následovně. Toho dne jsme si vyjeli - já, bratr, neteř (čtrnáctileté poupě v rozpuku, které hrozí puknout vždy, když se na něm žádá něco namáhavějšího než být okrasou rodiny) a sedmiletý synovec - do města za účelem toulání mezi obchody s nadějí, že lze sehnat knihu v Praze dávno rozebranou a sněhové indiánky dávno nevyráběné. Pohříchu většinou se člověk vrací z takových výprav pouze se vzpomínkou na křivé pohledy, uštěpačné úsměvy, ba i agresivní odpovědi zaměstnanců našeho obchodu, kteří nesou těžce cizí dovolené. Ale naše zregenerované nervy pravily, že si na to troufnou.

I oblažili jsme návštěvou obchodní dům. Bratr si žádal plátěné letní kalhoty. Paní prodavačka mu s úsměvem nabídla jedny k vyzkoušení. V kabince bratr zjistil, že ač je ztepilý a štíhlý, kalhoty míní, že tomu tak není. Obdržel jiné, leč ty jeho švarný zjev nevídaným způsobem znešvařily, což je u kalhot nešvar. Byly mu nabídnuty další, v barvě bílé kávy. Odmítl je, jelikož nesnáší mléko. Když si zkoušel čtvrté, tiskla jsem k sobě obě dítka v předtuše krvavě potlačeného pokusu o obtěžování zaměstnanců. I poslední kalhoty projevily sklon k určité, no, kdyby to nebyly zrovna kalhoty, dalo by se říct úzkoprsosti a uřícený sourozenec, vedrem nabobtnalý, vypadl z kabinky řka, že za minutu mu bude malá i ona. Chvěla jsem se, že budeme uvrženi do temnice, kterou má obchodní dům ve sklepení pro náročné zákazníky. Ale ta milá paní vyslovila naději, že příště nás obslouží k naší spokojenosti, a obdařila nás úsměvem, který byl nejširší ze všeho, co měla na skladě. Ze samé vděčnosti, že nám to tak prošlo, jsem si zakoupila baret, ve kterém vypadám jak sudička, neúspěšně přestrojená za gymnazistku. Měla jsem ale pocit, že za tolik vlídnosti musím prokázat trochu dobré vůle.

Venku jsme si dali jahodovou zmrzlinu a bratr si v místním Luxusu koupil exkluzivní košili. Švihák. Kdyby radši přikoupil krávu nebo tu louku u lesa! Na náměstí byl vánoční trh. To my ovšem nevěděli. My mysleli, že je to taková jako pouť. Neteřinka si u stánku vyzkoušela ještě více sukní s volánky než její otec kalhot bez volánků, protože trpělivost slečny prodavačky zdála se být bez mezí. Zaplatili jsme, až když srocení přihlížejícího davu začalo nabývat protizákonné podoby.

Přišla řada na juniora. Obdržel jakousi placku smělých barev, která našita na bundu budí v českých Pepících růžové naděje, že budou považováni za drsné Jacky. Všichni se na nás usmívali, synovec byl zván mladým mužem a neteři říkali slečno. Mým srdcem staré tety poněkud lomcovala závist, ale myslela jsem si: „Jen počkej, zajíci, až si do kučer barvy G6 vetknu růžový baret!“

Poté jsme se loudavě vydali zpět. Před obchodem s domácími potřebami upoutal neteř jakýsi předmět, pomocí něhož lze vytvářet nepečené cukroví ve tvaru vlašského ořechu. Neteř předmět již vlastní. Ztratila však lístek s návodem. To se tak poupatům stává, ztrácejí lístky, ani nevědí jak. A že se prý půjde zeptat, zda by jí návod nedali opsat. Tedy řeknu vám, tak mladá a už tak drzá! Návod je zavařen do průhledné fólie spolu s tvořítkem. Nikdo se s ní do jámy lvové neodvážil. Bratr zbaběle uprchl pod záminkou, že zatím koupí lívance v prášku, a já nervózně přecházela před obchodem. Čekala jsem, že neteř vyrazí v okamžiku a za ní někdo, komu budou do podoby s rozzuřenou vosou chybět jen žluté pruhy kolem těla. Ale minuty plynuly. Bratr se vrátil a v slzách vyslovil přesvědčení, že dcera byla zneškodněna zbrusu novou lopatkou na uhlí a leží nyní bez života v zinkové vaně. Protože krev není voda, nedbajíce nebezpečí, vešli jsme.

Ó, nikdy nezapomenu toho milého obrázku! Mezi hrnky a pánvemi dívenka jak jarní květ opisuje pilně kýžený návod a laskavá paní oblévá její hlavinku mateřským pohledem. Bratr, zmáčknuv mužně palcem slzu v oku, přistoupil k pultu a s hrdlem sevřeným dojetím pravil: „Toto je má jediná dcera. Poslední výhonek našeho rodu po přeslici. Váš čin zaslouží odměny. Na důkaz vděčnosti zakoupím u vás tento smaltovaný kýbl.“ Marně se žena bránila řkouc, že smaltovaných kýblů je takový nedostatek, že se jistě najde dobrodinec, který je odkoupí, vděčný otec trval na svém. I vybrala mu aspoň z osmi hnusně hnědých kýblů ten nejhnusnější, pardon, ten nejkrásnější hnusně hnědý kýbl a zdráhavě přijala peníze. Podlehla jsem všeobecně tklivé náladě a koupila ještě formu na srnčí hřbet.

Když jsme se ocitli opět na ulici, tiskl šťastný otec k hrudi střídavě dceru a kýbl, zatímco já sledovala synovce a srnčí hřbet. Když jsme ještě v drogerii koupili u bájně ochotného prodavače Chloramin (G6 neměli) pro suchý WC našeho rodinného venkovského sídla, naše štěstí neznalo hranic. A přece ještě nebyl všemu konec. Ukázalo se, že rozrušený bratr koupil namísto lívanců v prášku vdolečky. Podjala jsem se úkolu vdolky vyměnit.

V pokladně samoobsluhy seděla paní a s chmurným výrazem rovnala stokoruny v kase. Vypadala, že se jí nálada nezlepší, dokud je nebude rovnat ve vlastní peněžence, což hned tak nebude. Oslovila jsem ji velmi obezřetně, seznámivši ji hned v úvodu s faktem, že můj bratr je politováníhodný hlupák, který, ponechán pár vteřin bez opatrovnice, je schopen všeho, i kupování vdolků. A že tedy jaksi, kdyby bylo možno...? Představte si, že bylo. Paní pokladní opustila svou kukaň a vlastnoručně zboží vyměnila. (I když mám podezření, že si šla zkontrolovat, mám-li vůbec jaké vdolky coby protihodnotu.) Usmívala se, jako by jí stokoruny přeskákaly z pokladny do kapsy, a bez řečí vrátila přebytečný obnos.

Toho dne prostě všichni, včetně nás, přetékali dobrou vůlí jak pohádkový hrneček kaší a všude vládl pokoj a mír. A kdy panuje pokoj lidem dobré vůle? Aha! Pak že nebyly Vánoce. Byly. Já dostala srnčí hřbet a rádiovku. Teď jen jak na to, aby byly všude a pořád.

SVÍTÁ I PRO MNE?

Všeobecně se má za to, že ženy jsou založení spíše romantického a muži praktického. Já tomu věřím, přestože můj tatínek by mamince raději snesl modré z nebe, než by opravil strojek na mák. Jistě, jsou výjimky. Ale já k nim nepatřím. V tomto ohledu jsem po tatínkovi. Nejenže k ovládání technických vymožeností nemám talent. Mám k němu i odpor.

Když mi synové před lety vnutili mobil, měla jsem stejný pocit, jako by mě posadili do kosmické rakety s příručkou poskytující návod, kterak se za padesát let vrátit na zem. No, zvládla jsem to. Umím si nařídit letní čas, budík a v krajní nouzi i vyfotografovat vytopenou koupelnu pro pojišťovnu. Ale tím moje ochota končí.

Těžké zkoušce jsem byla vystavena v domácnosti svého syna, v níž jsem trávila měsíc po operaci kyčelního kloubu. Elektrický sporák, který se ovládá pouhým dotekem prstu, mě vykolejil z duševní rovnováhy. Snad to bylo přestálou narkózou či co, ale můj mozek odmítal veškeré informace, a pokud je neochotně vstřebal, ihned je uvedl do stavu chaotické nepoužitelnosti. Rekonvalescence tak probíhala pod stresem. Syn odešel ráno do práce, snacha mi přidělila jídlo a odebrala se s vnučkou na celý den neznámo kam. I plakávala jsem v opuštěném bytě nad bramborami, které se přestaly vařit, ledva jsem se pokusila přihřát maso. Při pohledu na hromadu dopisů s přáním brzkého uzdravení v kruhu milující rodiny jsem propukala v hysterický smích.

Pak jsem odjela do lázní a po návratu začala žít ve svém bytě s ochotným plynovým sporákem. Uplynulo pár let. Jela jsem s přítelkyní, nikoli poprvé, do zimního střediska s apartmány vybavenými kuchyní. Tam nám pan správce sdělil, že staré sporáky byly nahrazeny elektrickými a že nám ukáže, jak s nimi zacházet. Neukázal.

Návod neměl a rady si nevěděl. I vzala jsem rozum do hrsti, postupovala, jak mi radila logika -a sporák šlapal jako švýcarské hodinky. Byl to můj triumf. Škoda že jeho svědkem nebyla snacha, která z naší rodiny jaksi vyvanula.

Jednoho večera jsme se v jídelně družily nad červeným vínem s dalšími hosty. Jeden pán, který pracuje v oboru ďábelských kuchyňských spotřebičů, nás informoval, že v budoucnu bude k mání kuchyň se spotřebiči mluvícími. Mikrovlnka oznámí: „Jsem tvá mikrovlnná trouba. Chceš-li jídlo pouze přihřát, zapni...“ atd. Nadchlo mě to. Řekla jsem: „Jednoho dne tedy stanu před svým plynovým sporákem a zařvu: Jsem tvá majitelka. Jestli okamžitě neuvedeš tu vodu do varu, rozflákám tě kladivem na cucky.'“ Smáli se. Bůhví čemu.

STOP KONVENCÍM

Když jsem dočetla román Alexandra Dumase Madame Lafarge, zamyslela jsem se, nikoli poprvé, proč dámy v minulých staletích tak často omdlévaly i za okolností, které by současnou ženu pouze znepokojily. Hrdinka románu sebou v jedné kapitole sekla osmkrát.

Nu, říkala jsem si, především to bylo módou. Taková dáma ušněrovaná k nedýchání, v těsných střevíčcích a záplavě krajek musela mít krevní oběh tak omezený, že jí nedokrvený mozek každou chvíli vypověděl. Třeba na plese. Jen si představte to vedro od stovek svíček, vzduch prosycený pachem potu a parfémů, že by se dal krájet, a ke všemu, to si raději nepředstavujte, se švarný důstojník nedostaví na zadaný tanec. Jakž neztratit vládu nad údy.

Zato mě popudila věta: Paní Lafarge se sesula k zemi pod tíhou emocí. Jémine, moje emoce jsou někdy takové, že by s nimi měl co dělat mistr světa ve vzpírání, a já se nesesuju a nesesuju. Já z nich mám akorát žaludeční vředy, které nejsou vidět, což je dobře. Na čele by budily určitě méně soucitu než vkusné mdloby.

A druhou příčinou náhlých nevolností bude nejspíš společenský diktát. V některých situacích se prostě omdlít slušelo. Pakliže dámě zvěstovali, že manžel byl raněn na lovu, nebylo vhodné činorodě snášet obvazy a posílat pro lékaře. To až potom! Nejprve, aby se demonstroval silný cit k dotyčnému, bylo třeba svalit se jako špalek. Pokud by dáma, jsouc založení praktického, tak neučinila, dala by v sázku svou pověst. Ty klevety! „Představte si, má drahá, že ani nevěděla, zda je živ či mrtev, a poručila rozestlat lůžko. A když hraběte přinesli, ošklivě odřeného na spánku, nalila mu brandy a zeptala se, kde je kůň!“

Ani jeden z uvedených důvodů, které působily mdloby, už není dnes aktuální. Čichací soli a čpavek jakožto prostředek k oživení jsou rovněž pasé. Tudíž i reakce na Jobovy zvěsti jsou jiné. Matka, jíž byla předložena stížnost na synovu zvlčilost, jelikož opakovaně sráží Machoutové čepici, přikročí v první řadě k represáliím.

A tu jsme u jádra věci. Jedno zůstalo stejné. Stereotyp. Dnešní stále tytéž reakce, ustálené až do nudy. Žádná kreativita, žádná odvaha vzepřít se konvencím. Víte, jaký dopad by měla překvapivá inovace? Kdyby žena, jíž přátelé přinesou chotě zle zřízeného po honu, ééé, chci říci po flámu, položí ho na lůžko a vytrousí se, nepočala snovat obžalobu a předivo zákeřných otázek, nýbrž vyčkala jeho probuzení a pak místo obvyklého: „Kde jsi byl?“ vypálila: „Kde je kůň?“

Panečku! Myslím, že psychiatři by měli ordinace narvané vyděšenými pány.

HOROSKOPY

A už toho mám dost. Došla mi trpělivost. Myslím s těmi horoskopy. Ne že bych na ně bůhvíjak věřila, pídila se po nich, neřkuli se jimi řídila. Ano, jsem nakloněna názoru, že fundovaný astrolog, který zná nejen den, měsíc, rok, ale i hodinu narození člověka, je schopen z postavení nebeských těles, jejich vzájemného vztahu a všelijakých těch „domů“ vyčíst poměrně dost o povaze dotyčného, jeho sklonech, nadání i nectnostech. Případně rozpoznat, čeho se má zkoumaný objekt vyvarovat, oč usilovat apod.

Ale je jasné, že ony pětiřádkové povšechné horoskopy, uveřejňované na konci časopisů a periodik s televizními programy, nemohou být brány vážně. Přesto je vždycky přeletím očima, v poslední době už jenom proto, abych v sobě rozdmýchala zášť, jež ve mně doutná jako řeřavé uhlíky. Proč? To je jednoduché. Já, v počestnosti zestárlá osoba, která žije již 31 let sama, se znovu a znovu dozvídám, že jsem svého partnera zhýčkala a musím zapracovat na svém sebeuplatnění, že to v mém vztahu s partnerem bude skřípat, takže je třeba velké tolerance, nebo že ten, na kterého už delší čas myslím, konečně ke mně obrátí svou pozornost a zahrne mě přízní. A já přitom nemám ani psa! A jediný muž, na kterého myslívám, je ministr financí, a ten mě na svou pozornost a přízeň nechává stále čekat. Ke všemu je to každou chvíli někdo jiný, což ze mne činí promiskuitní osobu. Byť jen v platonickém slova smyslu.

Kdybych si aspoň jednou přečetla, že mě čeká nenadálý finanční zisk, dědictví po neznámém strýci z Ameriky nebo nádherná dlouhodobá práce. Ani bych se nezlobila, že se proroctví nenaplnilo. Stálo by to za těch pár dní naděje. Ale jaké potěšení mám čerpat z vyhlídky, že do mého života vtrhne nějaký cizí chlap a já se do něj zblázním jako Titanie do osla? (Ne, nebudu vám vysvětlovat, kdo je Titanie a kdo byl dočasně oslem. Shakespeara byste měli znát. Z toho vidíte, jak jsem namíchnutá!)

Co by to těm tvůrcům udělalo, kdyby mi občas sdělili, že se můj zdravotní stav výrazně zlepší, že mě čeká dlouhé bezstarostné období a veškeré mé obavy z budoucnosti jsou bezpředmětné. Taky bych mohla ze dne na den zázračně omládnout navzdory zubu času. Ale ne. Nehodlají ustoupit ani o píď. Mně ustavičně radí trpělivost, vstřícnost a empatii, ale sami jsou surovci. Znovu a znovu mě straší nějakým dědulou s věčně hladovými ústy, špinavými košilemi a žvaněním o hokeji.

Zdánlivě je pomoc snadná. Nečíst horoskopy. Jenže mi to nedá. Stále doufám jako gambler, že se situace zvrátí v můj prospěch. Ovšem můj poslední horoskop zní: Bude se o vás ucházet osoba vám dobře známá. Možná přeskočí i pověstná jiskra. Kdyby tam nebylo „osoba“, mohla bych doufat, že jsou to vafky. Většinou jsem nadšená, když se mi je podaří na podzim zapálit. Tak nevím. Jsem Střelec. Asi začnu střílet. A začnu u astrologů.

VYNÁLEZ

Byla jsem v Itálii. Na tom není nic zvláštního. V Itálii byl kdekdo, já sama aspoň pětkrát. Nové bylo to, že jsem poprvé nebydlela v hotelu, nýbrž v domečku, který jsme si pronajali s přáteli.

V domečku byly dvě ložničky, obývací pokoj, lodžie, krytá veranda, dvě koupelny a kuchyň. V kuchyni byly pánve, kastrolky, talíře, příbory, sklenice a žehlicí prkno. Nikde nebyla žehlička. Utvrdilo mě to v přesvědčení, že svět spěje do záhuby. Neboť prkno bez žehličky jest co řeka bez vody, les bez stromů, housle bez smyčce, banka bez peněz. Na banky bez peněz jsem si pomalu zvykla. Na prkno bez žehličky dosud ne.

Možná že bych žehličku nepostrádala tak bolestně, kdyby mi ji ladem ležící prkno stále nepřipomínalo. Možná i na ně bych dokázala zapomenout, kdyby mě tak často neoslovovali italští muži v nejlepším věku. Někdy i tři najednou. Vždycky začali: „Signora, bleble bleble rebarbora,“ a skončili: „Bene?“ Vstřícně jsem se usmívala jako důchodkyně, která už strašně dlouho jde do Evropy a má strach, že tam nedojde, a říkala, že všechno je bene, až na to, že nemám žehličku, a doufala, že bleble bleble rebarbora neznamená: „Hele, všichni tři za dvacet tisíc, bene?“

Jejich zájem ve mně budil nejsmělejší naděje. Konečně, proč by se i na mne nemohlo usmát štěstí? Co když jednoho dne přibrzdí u chodníku přepychové auto a bělovlasý džentlmen mě osloví: „Signora, již týden vás sleduji, okouzlen vaším půvabem, jejž nevtíravě podtrhují překrásně vyžehlená trička z Jitexu. Nešťastnou shodou okolností jsem přišel o celou rodinu a nemám komu odkázat své jmění. Prokažte mi tu čest a staňte se mou chotí!“ Načež mi podá z okénka ruku a dodá prostě: „Přátelé mi říkají Kmotře.“

Takovou šanci bych měla zahodit kvůli chybějící žehličce? Protože, co si budeme povídat, nevyžehlenou důchodkyni džentlmen neosloví. Není divu, že mě žehlička strašila i ve spánku.

Jednoho dne jsem při sklence vína pozorovala zadumaně prkno a hlavou mi táhla vzpomínka na příručku pro hospodyňky, snad až z minulého století, která žínkám radila, kterak prádlo hladiti mají, aby mužíčkovi po libosti činily. Hladiti mají... hladiti... Čím bych tak...? Heuréka! Dámy, já v Itálii žehlila kastrolem.

Kastroly v naší kuchyňce byly nerez, čisté jako sklo, se dny zcela hladkými. Nalila jsem do jednoho centimetr vody, uvedla do varu a hladila tričko, zatímco se na hořáku rozpaloval další rendlík. Nejlíp se žehlilo tím s rukojetí. Výsledek byl úžasný a já pořád jako z cukru.

Bohužel, majetný džentlmen nepřijel. Já myslím, že v tom měl prsty nějaký vzdálený příbuzný s vystřelovací kudlou. Nešť. Džentlmena jsem oželela. Ale po kastrolu, dámy, po kastrolu se mi stýská. Při žehlení kastrolem jsem měla pocit, že konám duševní práci. Teď už je to zase jen lopota.

MILÝ MÁJI,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav a ujištění, že Tě mám pořád stejně ráda, zvláště Tvůj první den, který byl kromě Svátku práce též dnem všech zamilovaných. Pražští mládenci vodili své milé na Petřín k Máchovi a líbali je pod rozkvetlými snítkami, ti mimopražští je líbali pod vším zeleným. A chasníci na vsi stavěli svým frajerkám před domem májku, střežíce ji před lstivými soky.

A teď Ti vyrazil žezlo z ruky svatý Valentýn. Nemám ho ráda. Tedy ten svátek. Amatérským pátráním jsem zjistila, že svatí Valentýnové byli dva a legendy o vzniku dotyčného svátku se prolínají. Totiž: 14. února oslavovali staří Římané bohyni Juno. V předvečer byly do urny vhazovány lístky se jmény dívek, které si nazítří mladíci vytahovali. Vylosovaná dívka pak byla příští rok jejich favoritkou-miláčkem. (Té radosti, když to byla pidlooká Lutecie!) Odtud prý ta tradice. Jakou roli v tom hrál svatý Valentýn číslo 1, mi zůstalo zahaleno závojem.

Svatý Valentýn číslo 2 žil ve 3. století za vlády Claudia II. Stal se dokonce katolickým biskupem. Jenže stejně jako náš kantor Halfar nebyl poslušen pánů. Claudius totiž zakazoval svým vojákům ženit se, aby, nejsouce vázáni, byli ochotnější jít do boje ve jménu nějaké svaté věci, nejspíše uchvácení naleziště zlata, a radostně zemřít. A biskup Valentýn je tajně oddával. Když to prasklo, odsoudil Claudius chudáka Valentýna k mučednické smrti. Ortel byl vykonán 14. února mezi roky 269 a 273. Ve 13. století byl Valentýn svatořečen. Zřejmě pro tu mučednickou smrt. Pro odpor k válkám sotva. Protože co všechna ta tažení se jménem Boha na rtech, že jo? Dnes by mohl dostat Cenu míru a ještě zůstat živ.

V jednom z pramenů mých skromných vědomostí se říká, že tento svátek se slavil v anglosaských zemích a teprve v posledních desetiletích pronikl i jinam, hlavně z komerčních důvodů. Aha! Tu to máme! Já to tušila.

A proto, milý máji, jsem pro uchování našich tradic. Už mě to otrocké napodobování Velkých bratrů míchá. Kdybychom byli bílými bratry indiánů, chodili bychom do práce v čelenkách z peří a obchodní konkurenty skalpovali.

Hele, milý máji, mně už je to jedno. Ať se láska oslavuje třeba v den vraždění neviňátek. Ale když jsou tady komerční důvody, což takhle vyvážet do anglosaských zemí vagony pardubických perníkových srdcí? Ať na tom taky něco trhneme!

S přáním slunečného počasí a mnoha pozdravy

Tvoje léta nepolíbená Ivanka Devátá

VÁNOČNÍ PEČENÍ

Třebaže se nám celý rok jazyk mlsně třepotá na vanilkové rohlíčky, zázvorky, marokánky či úlečky, souhrnem zvané cukroví, zvolila jsem v názvu jiné slovo, jelikož poslední z mých vzpomínek se týká i jiného druhu vánoční lahůdky.

O první půvabnou historku se zasloužila kamarádka Zdenička. Připravovala jako základ nějaké té dobrůtky piškotové těsto. Ze čtyř vajec už u tří oddělila žloutky od bílků, když, běda, to čtvrté bylo pukavec. Vánoční atmosféru prostoupil nevídaný puch, pročež Zdenička vylila obsah mísy tam, kde docílíte libé vůně jen chemickými prostředky, a začala znova. Další čtyři vajíčka ji nezaskočila žádným ošklivým překvapením. Takže se o ně postarala sama. Vykolejená pukavcem, nasypala na žloutky místo cukru sůl. Druhý pokus tudíž skončil tam, kde první. Teprve napotřetí, pekelně soustředěna, dovedla dílo ke zdárnému konci. Když potom rodina mlsala konečný výtvor a rozplývala se chválou, jak se letos úžasně povedl, Zdenička jen utrousila: „Bodejť by ne, z dvanácti vajec!“

Další vzpomínka patří našemu mladému kolegovi, který se, čerstvě ženat, přiřítil pár dní před Vánocemi do divadla celý zoufalý: „Holky, Kája udělala těsto na rohlíčky, ale ne a ne je uválet. Pořád se to drobí.“ I přislíbily staré kmotry Zdenička a Ivanka, že se na to přijdou mrknout. Ukázalo se, že problém je nicotný. Těsto, vyjmuté z ledničky, bylo třeba nechat „povolit“ a teplou dlaní pak dosíci kýžené konzistence. I pekly jsme, zatímco novomanžel popíjel plzeňské a hlaholil: „Kdo udělal tenhle? Je křivej!“ Nám dal též pivo, ale s bídou jsme vycucly jedno, majíce plné ruce práce. Rohlíčky se vršily, manželé překypovali vděčností a já i Zdeni jsme pádily k vlastním polotovarům. Ovšem přes Vánoce vděčnost vyprchala a kolega nás osočil, že jsme mu vypily všechno pivo. Prý v celé base zbyly jen dvě flašky. Aby ne, když celý večer nasával jak bezedný. Naštěstí to nemyslel vážně.

Poslední vánoční příběh je z rodinného alba. Můj tehdy dvanáctiletý bratr dostal pod stromeček Mladého chemika. Jakmile v bytě osaměl, konal pokusy. Činil tak v malém pokojíku, kam ovšem maminka o svátcích ukládala to, co se nevešlo do spíže. Jiřík byl talentovaný. Hned napoprvé vyrobil sirovodík. Ten prosytil nejen celý byt, ale i dvě vánočky, jež se staly nepoživatelnými. Co se dělo po návratu rodičů, mohu jen tušit. Maminka patrně dostala žlučníkový záchvat a tatínek přemítal, že foukací harmonika by bývala byla vhodnějším dárkem. Aspoň by bylo co do huby, když dobroty vzaly za své.

Jo, jo, život je jedno velké dobrodružství. I o Vánocích. Bděte!

PANÍ DIVNÁ

Na první pohled vypadám jako docela normální paní. Jsem jen dost hovorná a občas se chovám nekonvenčně. (Nezaměňovat s neslušně!) Bez rozpaků oslovuji cizí lidi jen proto, abych jim pochválila krásný kabát nebo roztomilou vnučku.

Ale uvnitř, víte, pod tou nijak výstřední slupkou, jsem v leckterém ohledu... no, divná. Tak třeba když jsem se začínala měnit z holčičky na dívku, napadlo mě, že se jednou vdám a budu muset přijmout nové jméno. Manželovo. To mi připadalo naprosto nepřijatelné. Jak to, říkala jsem si, jednou jsem se narodila jako Ivanka Devátá a najednou ze mne udělá nějaký úřední doklad, co já vím, Holečkovou, Koňákovou nebo Novou. Příšerná představa! Jako by mi někdo ukradl identitu. Jako bych se stala někým jiným. Ta vyhlídka byla ještě strašnější, než když jsem se v deseti letech začala děsit chvíle, kdy budu muset začít nosit podprsenku a podvazky. Tyhle propriety se dají aspoň na noc odložit. Ale Koňákovou neodložím nikdy. Skoro jsem si zoufala. Naštěstí jsem si zvolila povolání, které mi nabídlo únikovou cestu. Než jsem se vdala, natočila jsem už dva filmy, pár televizních inscenací, a tak jsem mohla trvat na tom, že jsem vstoupila do povědomí lidí jako Devátá a po změně jména bych musela začínat od nuly. Jelikož je to v našem oboru docela běžné, ženich nic nenamítal. Ještě že! Vdala jsem se třikrát. Totě by bylo změn! Nakonec bych nevěděla, čí jsem.

V posledních letech se stalo módou nepřechylovat ženská jména po sňatku, ačkoli žena přijme jméno manželovo. No, proč ne? Zvlášť přirozeně to zní u jmen cizích. Třeba Olga Götz. Sabina Schwartz. I u některých českých - viz Emma Smetana. To je docela půvabné. Avšak ne každý pán se jmenuje příhodně. Co třeba Evelyna Kulihrášek? Nebo Marta Šourek? Jitka Guláš? Nemyslete, že jsou to výplody mé fantazie. Taková jména skutečně existují. Anebo Magda Buchar. Hrůza! (Úplně slyším ty hospodské vtipy: „Venco, bacha, už si pro tebe jde ten tvůj buchar. Krej se!“)

Praxe možná ukázala, že v některých případech je starý úzus vhodnější, jelikož jsem už slyšela v televizi, že se připravuje novela zákona a pro nepřechylování bude třeba zvláštní výjimka. Po pravdě řečeno, mně osobně už je to jedno. Vdávat se nebudu. Ale kdybych se narodila jako Paďousová a brala si nějakého Devátého, asi bych si to jméno vzala. A oddaně se nechala přechýlit. Poněvadž, uznejte, že by to zavdávalo důvod k podivným domněnkám, kdybych se jmenovala Ivanka Devátý.

ZLATÉ DNO A ZLATÉ OČI

Řemeslo má zlaté dno. Platilo to odjakživa a mně se zdálo, že to bude platit navždy. Ale jak to vypadá, mýlila jsem se. Proč bych jinak tak často nalézala na dveřích a na sloupech lístky s telefonními čísly a inzercí: NALAKUJI LEVNĚ A KVALITNĚ. POLOŽÍM LINO, PARKETY, PLOVOUCÍ PODLAHY. SPOLEHLIVĚ. VEŠKERÉ TRUHLÁŘSKÉ PRÁCE V DÍLNĚ IV BYTĚ SE ZÁRUKOU KVALITY? No proč: zdá se, že zlaté dno je proklatě hluboko. Těchto řemeslníků je mi upřímně líto. Práce je málo, kutilů moc a lidé šetří.

Ale bylo mi dopřáno poznat i protipól této pracovní nouze. Znám jedno místo v republice, kde je řemeslníkům práce na obtíž. Potřebujeme spravit branku. Udělat nový plot. Vyzdít schod, který cestou z pole rozmetala těžká technika. Atd. I sejde se bratr s doporučeným mistrem a sjedná s ním opravu. Pan mistr řekne: „Jó, jó! V sobotu to přijdu omrknout a za čtrnáct dní to udělám.“ Zlaté oči! Houby rostly i z asfaltu, ale my sedíme celou sobotu doma, abychom mistra nepropásli. Marně. Ani nezavolá, natož aby se omluvil: „Helejte, přijela nám návštěva, narodil se mi první vnuk, dostal jsem angínu...“ Telefon nebere. Doma není.

Z nouze si bratr osvojil dosti úspěšnou metodu. Jde do hospody. V zájmu dobrých vztahů si už tyká s půlkou vesnice. Pan mistr tam sedí. S vysvětlením se nenamáhá, avšak slíbí, že přijde v pátek. Zlaté oči! Kdysi nám jeden z těchto pracantů celé léto tvrdil, že nemůže schod opravit, aby následkem vedra beton nepopraskal. Koncem listopadu se ho bratr zeptal, zda se nebojí, že beton popraská mrazem. Pak jsme se konečně dočkali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Radši nekoukat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.