Předmluva

Vážení čtenáři,

napsat předmluvu k tomuto minidílku, sestavenému ze vzpomínek autora, nebylo zas až tak složité. Ale jen pro toho, kdo zažil podobné příhody a byl celé dva roky tam, odkud autorovo vyprávění přichází. Na vojně.

Vojna. Tajemné slovo, kdysi běžně užívané, dnes již málo frekventované. Slovo plné skrytých významů a pojmů, vyvolávající různé emoce i změny nálad. Dnešní mladí muži, kteří povinnou vojenskou službu, tedy vojnu, nezažili a chtějí se něco o ní dozvědět, jsou vydáni na milost a nemilost historkám svých otců, dědů nebo starších spoluobčanů. Někdy jen nechápavě kroutí hlavou, cože si to ti starší vymýšlejí, co za blbiny jim vyprávějí, vždyť to snad ani nebylo možné. Ale bylo. Bylo...

A jsou i tací, kteří to na papír nehodili, protože to neumějí, ale krásně vyprávějí historky po hospodách a spolu s těmi, kteří to zažili a chtějí také dát něco do placu, vzpomínají. Jak jednou napsala Adina Mandlová: „Dneska už se tomu smějí.“ A nebylo to vždy k smíchu. Ale jak už to ve vzpomínání většinou bývá, vracejí se hlavně vzpomínky veselé a ty, které veselé nebyly, se většinou z paměti vytrácejí.

Bývalí vojáci ČSLA (Československé lidové armády) začlenění do vojsk Varšavské smlouvy jsou dnes paradoxně otci nebo bratry vojáků Severoatlantického paktu, do jehož struktur současná profesionální Armáda ČR patří.

Vyvolává to mnoho humorných situací a ještě v nedávné době se v jedné rodině mohli vyskytovat členové až čtyř různých armád a paktů – od československých legií přes cizineckou legii, Varšavskou smlouvu až po NATO.

Co se týká našich vojenských tradic, i ty se mění podle současného politického statutu. Ale náš asi nejráznější a nejdůležitější armádní čin v celé historii, a to atentát na Reinharda Heydricha, snad už zůstane navždy nezatajen a nebude nikým zpochybněn.

Vojna, vojna, vojna. Pojďme se začíst do příhod z pomalu odumírajícího věku povinné vojenské služby, kdy už se nad obzorem objevovala naděje na zrušení této násilné a většinou odmítané služby vlasti. Pojďme se pobavit a zavzpomínat si. Ten, kdo na vojně byl a vojnu absolvoval, si zde určitě najde něco, co sám zažil.

A pro ty, kteří ji neabsolvovali, zbude dobrý pocit, že nepromarnili dva roky života bubnováním v režii někoho, kdo sice řinčel zbraněmi, ale bál se i vlastního stínu.

Martin Ouředník

Praha, prosinec 2010

Následující povídky jsou zde otištěny tak, jak byly v roce 1992 napsány a posléze dvakrát publikovány v humoristickém měsíčníku Trnky brnky a jednou vydány knižně. Do rukou se vám teď dostává druhé, remasterované vydání Válečných povídek z mírové doby, rozšířené o čtyři dříve nepublikované povídky. Doufáme, že bude knížka opět k smíchu.

ZACHRAŇTE VOJÍNA HOMOLU

Vojín základní služby Homola došel úspěchu velmi brzy. Nijak se o svou popularitu nestaral, leč svým hrdinským činem se navždy zapsal do povědomí velení celého západního okruhu ČSLA.

Bylo to v létě, jen několik málo měsíců po jeho příchodu k útvaru, kdy se musel (sám nevěděl proč) přihlásit na dobrovolnou brigádu ve sběru brambor, jejímž účelem bylo pomoci JZD Pokrok ve skluzu při sklizni této ohavné plodiny.

Jak to v podobných případech bývá, kdo pracovat nechce, ten pracovat nebude. A tak stejně jako ostatní plnil i vojín základní služby Homola kýble nenáviděnou zeleninou jen velmi neochotně a proklínal den, kdy byl tento plevel dovezen z Ameriky.

Příležitosti se však dočkal a ve chvíli, kdy se ani jeden z dohlížejících mladých rotmistrů nedíval, podařilo se mu spolu s několika dalšími vytratit z plantáže a zmizet v nedaleké restauraci IV. cenové skupiny. Tam již vysedával značně přiopilý vojín Pupec, který se strategicky ztratil hned při prvním pohledu na bramborové lány.

Dezertéři se usadili kolem stolu a jali se konzumovat donášené tekutiny. Přehoupla se hodina či dvě a vojíni zcela pozapomněli na strasti, které zažívali na brambořišti.

Bylo již dost po poledni, když se otevřely dveře a do výčepu vešel jeden z dvojice dohlížejících zaměstnanců armády. S úlevou v očích vykročil ke stolu obloženému jeho otroky.

„Tak, pánové,“ začal, „to by snad stačilo. Jdeme na pole.“ Hrobové ticho a letargické pohledy mu byly odpovědí. Jeho projev na nikoho nezapůsobil, tím méně pak na hostinského, který postavil na stůl tácek s další rundou kořalky. Rotmistr se však nemínil jen tak lehce vzdát. Uchopil sklenku vojína Pulce a vylil ji na podlahu.

Vojín Homola se ihned chopil příležitosti a podstrčil svému staršímu kamarádovi svou decku, kterou do sebe Pupec obrátil a rotmistra si ani nevšiml. Bylo však také dost možné, že ho již skutečně neviděl.

„Tak vy jste nerozuměli? Koukejte mazat na pole!“ zamutoval rotmistr.

„Měl bys to utřít, generále. Tady je slušná hospoda,“ vložil se do debaty hospodský. „Na,“ podal rotmistrovi hadr.

„Vy! Vy, soudruhu vojíne,“ ukazoval rotmistr třesoucím se prstem na vojína Urbana, „utřete to!“

„Ne,“ zakročil opět hospodský. „Tys to vylil, ty to utřeš! Tady vládne demokracie. Ti kluci tady slušně pijou a jenom přijde jeden zelenej mozek a už je tady bordel. Koukej to, ty fracku, utřít nebo zavolám na posádku, že tady mám nalitýho oficíra, co dělá bordel a leje rum po zemi!“

Rotmistr začal ztrácet barvu.

„A všichni mi to tady dosvědčej,“ dodal hospodský, načež celý výčep souhlasně zahučel.

„No tak, soudruhu vojíne, utřete to,“ pokusil se mutant zachránit si čest.

„Utři to, mladej, nebo jdu volat!“ zabručel hostinský výhrůžně.

Zblblý rotmistr se chopil hadru a za veselého hlaholu podřízených se pustil do úklidu. Vojín Pupec se přihlouple pousmál a vysypal sehnutému praporčíkovi na záda obsah popelníku. „Jéžiš! Já nerad!“ omluvil se pro jistotu a přidal své nedopité pivo.

Rotmistr prudce vstal. „Co si to dovolujete?! Jak se jmenujete?“ pištěl hlasem pubescenta.

„Caesar, vole,“ zněla odpověď.

Sotva to dořekl, vylil i vojín Urban své pivo na podlahu a zahulákal: „A já jsem Napoleon Bonaparte!“

Dráb zbledl. Takový projev sabotáže nečekal. Možná počítal s tím, že některý z vojáků se pokusí o přechod hranic okresu či o zpronevěru brambor, ale tato situace předčila všechna jeho očekávání.

„Jen dělej, generále,“ pobízel ho hostinský, stíraje neviditelná smítka z rotmistrovy uniformy. Zatímco moldánky natahující velitel uklízel spoušť na podlaze, celá restaurace se bavila na jeho účet.

Když byl pubescent hotov, rozvalil se vojín Pupec na židli, která žalostně zavrzala, a s idiotským úsměvem pronesl: „Je to v prdeli, šéfe, nemáme prachy.“ A beznadějně rozhodil rukama.

„To snad není můj problém?“ odpověděl rotmistr, kterému se opět vracela sebedůvěra.

„Mám pocit,“ ozval se opilý hlas vojína Bundy, „že jsi nás pozval.“

„Lžete, soudruhu!“ vybuchl velitel.

„Řekl bych, že maj pravdu,“ přispěchal na pomoc hospodský.

„Dyk kde by ti nebozí hoši vzali peníze na takový kvanta chlastu?“

Rotmistrova navracející se sebejistota byla ta tam.

„Pozvals je a ještě jsi tady udělal bordel. To to pak v tý naší armádě musí vypadat...?“ pokračoval hostinský. „Koukej zacvakat, nebo volám Václavíka! Na sekeru tady zelenejm mozkům nenaléváme!“

Rotmistr byl v koncích. Byl možná ze školy dokonale připraven na boj s bodáky, na plynový útok. Nebo na to, jak se ubránit (teoreticky) Zeleným baretům. Možná věděl, jak si lehnout při plížení se zalesněnou stepí, ale při potyčce s hordou opilců byl bezmocný. Zde se ukázala mezera v socialistickém vojenském školství. Beznadějně hledal u některého ze svých podřízených oporu. Nenašel.

Hospodský před něj předložil účet. „Sto padesát jedna osmdesát.“ Dezorientovaný velitel začal v kapse lovit zmačkané bankovky a postupně je pokládal na stůl vedle účtenky.

„Chybí koruna dvacet,“ konstatoval suše vojín Pupec. „Abyste neřekl, že jsem nelida, založím vás, soudruhu.“ Položil k účtu pětikorunu. „Tady dávám zbytek za soudruha,“ obrátil se k účtujícímu.

„Děkuju uctivě, mladý pane,“ poklonil se hospodský vojínovi. „Vem si z něj příklad, generále, takhle se chová slušnej host.“

Jen velmi neochotně se vojíni zvedali ze židlí a za vydatného potlesku celé hospody opouštěli výčep. Všichni. Všichni až na jednoho, který nebyl s to opustit svůj půllitr, který si za těch pár hodin tak oblíbil. Byl to právě vojín základní služby Homola. Když skupinka zmizela v poslední zatáčce, posadil se na své místo a pil dál.

O něco později už vrávoral okreskou směrem k poli. Bylo mu dobře. S rukama vraženýma v kapsách se motal k latifundiím, kde právě dozrávalo obilí. Jak se tak prodíral obilným lánem, ulevil několikrát střevům i žaludku, až se nakonec doplazil na konec obilného moře, odkud jako na dlani viděl lopotící se postavičky s kýbly nenáviděných koulí. Jak tak pozoroval hemžení otroků, usnul.

Probudil ho až příšerný rachot spouštěcího mechanismu předpotopního autobusu. Otevřel malátně oči a stačil ještě zahlédnout autobus s nápisem JZD POKROK, jak mizí v zatáčce. Pomyslel si cosi o přítomnosti v řiti a pokusil se vstát. Podařilo se to na třetí pokus, a jak se tak loudal přes rozorané pole, pochopil, co to znamená být samotným vojákem v poli. Vyšel na okresku a vydal se náhodně vybraným směrem, neb cestou přes lán zcela zapomněl, kterým směrem v zatáčce autobus zmizel. Pokoušel se stopovat auta v obou směrech, ale marně.

Po dvou hodinách se dobelhal k osadě Žebrák, kde jeho kroky vedly k hostinci U Žebráka, ve kterém propil poslední haléře. Na návsi mu dobrotivý opilec vrazil do ruky dvacetikorunu, poplácal ho po rameni, aby se v příštím okamžiku zřítil s kolem i Homolou do příkopu.

Vojín základní služby Homola pokračoval ve své cestě od restaurace k restauraci a postupně propíjel darovaný peníz.

Začínalo se pozvolna stmívat a nedobrovolný dezertér ušel téměř dvacet kilometrů. Nohy necítil, chtělo se mu spát, a co bylo nejhorší, začal střízlivět. Jak ho postupně opouštěly síly, začaly ho děsit představy o tom, jak je zastřelen pro dezerci či jak je potrestán doživotním sběrem brambor. Chystal se ustlat si v příkopu, který se táhl podél silnice, když tu se objevila záchrana v podobě gazíku, jehož osádce velel kapitán Sup. Vracel se z vedlejší obce, odkud odvážel vojína Splašeného, kterého tamější omladina ztloukla až na hranici únosnosti z důvodu nedostatku sympatií k jeho osobě.

Na ranním nástupu pak očekával vojín Homola tvrdý trest. Nestalo se však vůbec nic. Konečně co by se také mělo stát...? Vojín základní služby Homola dokázal svou oddanost socialistické vlasti, když ponechán sám sobě napospas zachoval se jako statečný voják a za cenu obrovitých puchýřů, znavující cesty zvíci 26 kilometrů, 13 restaurací a bezpočtu pádů, dorazil zpět k mateřskému útvaru a ještě s sebou přinesl kolo Ukrajina, které si ihned oblíbil politruk Koníček.

POŘÁDEK HOLT MUSÍ BYŤ

Zima byla vždy nepříjemná. Zejména pro vojíny odklízející její produkt – sníh. Nejeden pak přísahal pozdější emigraci do subtropických pásem. Odklízení sněhu byla práce nepříliš populární. Skupinka vyčleněná pro tento účel odklízela sníh vždy několik dní, dokud nepřišla obleva a sníh neroztál, načež pak byli všichni odměněni pochvalou za vzorně vykonanou práci.

Podobné problémy přinášel i podzim. Spadané listí pokrývalo v několikacentimetrové vrstvě všechny venkovní prostory, což bylo v naprostém rozporu s literou předpisu. Mnoho dobrovolníků se na tuhle práci nehlásilo. Situace se pak řešila tím způsobem, že mladí vojáci byli vypuštěni na stromy, kde otrhávali všechno listí, které z různých příčin ještě neopustilo mateřský strom. Začalo-li se s touto činností v létě, proběhl potom podzim bez problémů.

„Soudruhu vojíne, a co ten smrk?“

„Ále, súdruh poručík…“

„Řekl jsem i ten smrk. Chcete snad mít na podzim klid?!“

„Ále, súdruh poručík, veď…“

„Otrhat!“

„Rozkaz, súdruh poručík!“

Čištění kanálů a stok – to byla práce potrestaných. Pokud ovšem nějací potrestaní byli. Byla-li věznice bez osazenstva, šířil se po objektu nepříjemný zápach a krysy měly pré. Nikdo netušil proč, ale veškeré kanály se věčně samovolně ucpávaly. Čistily se tím způsobem, že jeden „basman“ stál dole v kanále (většinou ten s tzv. nejvyšším číslem) a vybíral obsah kanálu do kýble, který podával potrestanému stojícímu nad ním, který pak obsah kýble vléval do kolečka, které však nějaký vztekloun prorazil několika ranami krumpáčem. Tento náklad se pak vypouštěl do systému městské kanalizace, která ovšem – a to vědělo jen několik zasvěcených – opět ústila do systému kanalizace kasáren.

Jediné štěstí bylo, že obsah septiků a žump občas vybíralo místní JZD Pokrok pomocí „hovnocuců“, což dezorientovaný poručík Jíra, jinak náčelník správy budov, komentoval slovy, že i krávy musí něco žrát.

KONTROLNÍ ČINNOST ČINNOSTI

Takzvaná kontrolní činnost vojáků z povolání se dala přirovnat jen k psychologickému teroru. Jako by nebozí vojíni, zdeptaní osmi- i vícehodinovou přítomností nadřízených, neměli nárok na odpočinek.

Bylo-li vojskům dáno na srozuměnou, že nastává čas kontrolních činností, znamenalo to, že zaměstnanci armády budou v kasárnách přítomni od 5.45 do 22.15 hodin středoevropského času, a to každého dne. Notoričtí alkoholici se v ty dny uchylovali do sklepních prostor, kde se oddávali účinkům okeny a ironu, zapíjejíce je francovkou. Vojíni se sklony k útěku požívali prášky na spaní v koňských dávkách a opoziční část vojsk všelijak sabotovala snahu důstojnictva nastolit pořádek.

Sami zaměstnanci armády se však nespokojovali pouze se svou přítomností na pracovištích. Vymýšleli další a další metody, jak vojskům znepříjemnit jejich volný čas, opírajíce se o základní řády, ze kterých byly vytrhány inkriminované stránky. Požadujíce strojovou kázeň, přicházeli sami v civilu. Zakazujíce konzumaci alkoholických nápojů, přicházeli často sami z restauračních zařízení.

Je však třeba dodat, že své bestiálnosti si mohli dovolit především proto, že u útvaru byl dozorčí brigády, který byl trvale ozbrojen, což jim zaručovalo bezpečnost především před recidivisty a Romy, kteří se k problému vojenské kázně stavěli svérázným způsobem.

PONRAVA

Ve velké neoblibě mezi vojáky základní služby a ve velké oblibě mezi zaměstnanci armády byly nástupy na odběr stravy. Pravda o vydávaných pokrmech byla zřejmě taková, že již jako polotovar byla tato krmě určena pro prasata v přidruženém zemědělském hospodářství a na talířích vojáků si jen tak poležela, načež byla dodána skutečným strávníkům.

Přesto však byl voják nucen na odběr stravy nastoupit v plné, předpisem určené, strojenosti. To znamená oholen, ostříhán, v trenýrkách vzor 21, ponožkách zelených, nátělníku bílém, košili vzor 21, kravatě vzor 63, saku vzor 63, kalhotách vzor 63, obuvi vzor 60, čepici vzor 63 a vyzbrojen příborem vzor vidlička, nůž a lžíce.

„Seru jim na to. Žádnej normální člověk nebude stát ve frontě na sračky a ještě se pak v nich rejpat příborem…“

„Mlčte, soudruhu vojíne! Nejste člověk, ale voják a budete stát ve frontě na sračky a rejpat se v nich, kdykoli vám to vaši nadřízení nařídí!“

PŘEDPISOVÝ BLB

Jestli někdo splňoval beze zbytku požadavky kladené na vojáka Varšavské smlouvy, byl to bezpochyby vojín Pepa, který byl po přečtení kádrového posudku okamžitě povýšen na svobodníka. Aktivita, se kterou se pouštěl do sebenesmyslnějších úkolů, hraničila mnohdy s totálním magorstvím. Neustále pracoval na zdokonalování sebe samého, a to hned ve všech oblastech. Nikdy nebyl sám se sebou spokojen – neustále na sobě nacházel nějaké nedostatky. Tu nebyl spokojen se svým pořadovým krokem, jindy se mu nezdál jeho hlas při pochodovém zpěvu dost silný. V noci ho děsily sny, že mu někdo ukradl osobní zbraň, a v kapse nosil kartáč, kterým neustále přelešťoval své kanady. Stále nacházel mezery ve svém politickém vzdělání a každému tvrdil, že jeho ideologický názor je dokonale vytříben, neboť zevrubně poznal záludnost nepřítele – navštívil se zájezdem Vídeň!

I když nikdy nebyl ze zdravotních důvodů ve stráži, následky čehož zřejmě ponese celý život, naučil se všechny strážní předpisy a ovládal je tak dokonale, až nakonec ke své hrůze zjistil, že jsou k ničemu, pokud se jich bude strážný v kritických chvílích doslovně držet.

Oženil se, ačkoli nemusel, což většina neromantických duší u jednotky jednostranně odsoudila. Nehledě na to, že ke svému vzhledu měl neobvykle krásnou choť a vojska se opět shodla, že je jí pro pitomce Pepu škoda. Jediný, kdo tyto názory neschvaloval, byl vojín Hájek, bývalý student bohoslovecké fakulty, který tvrdil, že přednější je krása duše. Což tvrdil i o sobě.

Vojín Hájek byl z fakulty vyloučen poté, kdy se opil tzv. Kristovou krví, znásilnil vedoucí kostelního sboru a pokálel krucifix. To však jeho názory na církevní instituci nijak neměnilo a i nadále se cítil služebníkem božím. Bylo však také pravdou, že vojín Hájek se snažil svobodníkovi Pepovi nadbíhat, neboť ten na vojenských schůzích dost neurvale poukazoval na jeho ranní a večerní modlitby i na jeho morální, tedy protisocialistické, postoje.

Nejspíš proto, že byl sám jednou svědkem toho, když vojín Hájek, mumlaje si otčenáš, prosil Boha, aby opět seslal anděly stejně jako na dvě biblická města, a že on osobně najde padesát spravedlivých, načež přečetl jejich seznam. Vyzval Boha, aby využil nejbližšího termínu, načež se otočil na vyjeveného bezvěrce Pepu se slovy: „Pekelné hlubiny vřou, zbydou z tebe jenom zasraný pecky, ďáblův kokote!“

Hodnost desátnická na sebe nedala dlouho čekat. S ní se stal Pepa desetinásobně nesnesitelný. Začal své druhy nabádat, aby se pečlivě starali o svěřenou techniku a zbraně, aby byli hrdi na svou příslušnost k armádě, varoval je před promiskuitou i před zhoubnými následky alkoholu. Neúnavně jim vemlouval nutnost právě probíhající perestrojky a na důležitost vedoucí úlohy strany v ní. Přehled stranického tisku začal provádět dvakrát denně a dlouho do noci pracoval na úkolech, zadaných mu velitelem roty, který velmi brzy pochopil, že desátník Pepa je pro něho darem z nebes, protože se takto on sám mohl věnovat svým třem zálibám – Aničce z výstrojního skladu, sportce a chlastu.

Kdo však ocenil Pepovu snahu podle zásluh, byl stodvacetikilový vojín Pleskač, když agilního poddůstojníka k nepopsatelné radosti přihlížejících po požití jinému jistě smrtelné dávky alkoholu srazil pěstí ze schodů. Pepa totiž, neseznámen se stavem věcí vojínů navracejících se z vycházky, měl v úmyslu vojína Pleskače jako přímý nadřízený vyzkoušet ze znění základního řádu 3. článku 54.

Když se pak na bezmocně ležícího desátníka řítil vojín Pleskač s požární sekerou v tlapách po schodišti, mohl pokrokový důstojník děkovat všem Hájkovým božstvům, že vojín byl ožralý více než obyčejné prase a navzdory mohutnému povzbuzování celé jednotky v polovině schodiště usnul.

Ing. PPP

Hrůza, beznaděj a záchvaty smíchu se zmocňovaly příslušníků jednotky při vyslovení jména či zjevení se osoby poručíka inženýra Pravoslava Peprného.

Inženýr poručík Pravoslav Peprný byl zařazen k útvaru někdy v roce 1988 a od prvního dne dbal jen na čtyři věci: kázeň, autoritu, kádrový posudek a socialistické závazky. A všechny tyto oblasti se snažil neopomíjet ani v nejmenším. Tak například výčet jeho socialistických závazků nebral konce, a když vyčerpal všechny závazky poskytnuté mu hlavní politickou správou, přikročil k vymýšlení si vlastních. A tak se začal jeho závazkový list hemžit závazky typu: Jedny erární boty mi vydrží deset let. Za každé sprosté slovo odevzdám do pokladny ZO SSM jednu korunu. Naučím manželku střílet. Do roku 1990 bude umět dcera pochodovat. Nebo pološílené: Stanu se generálem.

Všechno však nevycházelo tak, jak si inženýr Pravoslav Peprný naplánoval. První problémy nastaly, když Pravoslav zabloudil na jednom z odborně-taktických cvičení s bojovým vozidlem včetně osádky ve hvozdech Šumavy, aby byl hlídkou pohraniční stráže odeslán do vnitrozemí s upozorněním, že se nachází v místech, kde již ani zvěř nerozumí česky. „IPPP“ pak byl dlouho podezříván kontrarozvědkou ze špionáže pro pokus o ilegální přechod hranic.

Na dalších cvičeních pak IPPP zastával funkce velitele týlu, kde při troše štěstí neměl co zkazit kromě takových detailů, jako je vytroubení večerky namísto budíčku. A protože funkce velitele týlu nemá ve svém popisu nic, pomyslný hroutící se domek kariéry IPPP se zastavil. A, světe, div se! Když jeden z velitelů jednotky udal svého nadřízeného a dostal se na jeho místo, IPPP byl dosazen na uvolněný post. Stal se velitelem 2. roty s funkčním a hodnostním platem a všemi pravomocemi. Nikdy svět nespatřil šťastnějšího idiota. Pravoslav se střemhlav vrhl do svých nových povinností, zrevidoval písemnosti roty a nadělal v nich takový zmatek, že to pak výkonný praporčík dával týden do původního stavu. Na materiál v rotním skladu se vrhl jako žralok na vlastní vnitřnosti. Odhalil zde manko, udal je a vzápětí odvolal, neb mu skladník se škodolibým úsměvem oznámil, že za všechen materiál a finanční prostředky je především zodpovědný on, velitel roty. Opět vyhlásil socialistickou soutěž mamutích rozměrů. Podvodem získal odznak Vzorná rota a již ne podvodem spoustu nelichotivých přezdívek.

PŠM – POLITICKÉ ŠKOLENÍ MUŽSTVA

„A nejen to,“ zvýšil hlas vedoucí politického školení mužstva, čímž na sebe všechny upozornil, neboť je probudil. Sledován pohledy, které by uvedly do rozpaků i zkušeného psychiatra, pak pokračoval: „Vy si třebas, soudruzi, myslíte, že jste na vojně zbytečně.“ Vojska souhlasně zabručela a hlavy opět poklesly – konečně kvůli tomu je nemusel budit. „Ale to není pravda!“ snažil se vyučující využít situace a udržet pozornost posluchačů.

„Jsme tu na obranu vlasti a navíc, naše armáda má i tradice. Tradice založené v dobách, kdy jsme ani já, ani vy nebyli na světě…“

„Eskütétel,“ ozvalo se odkudsi.

„…kdy po boku Sovětské armády kráčela i naše první jednotka od vítězství k vítězství nad…“

„Moj dědo též slúžil v armádě a tiž hnal po boku Sovietskych vojakov!“ probral se na okamžik vojín Buk.

„Snad, Buku. Ale vy si pletete tradice s dějinami,“ odpověděl vyučující. „Pamatujte si, vojáci, tradice naší armády jsou úzce spjaty s tradicemi dělnické třídy…“

„Lesz,“ zahuhlal opět někdo.

„…KSČ, vědoma si zásadního významu a platnosti leninského teoretického odkazu…“

„Zablizst...“

„…o zásadách budování a řízení socialistické armády, konkrétně způsobů a zkušeností z praxe mírové výstavby…“

„Torok.“

„…a rozvíjení politické spolupráce se Sovětským…“

„Külföldiskedö.“

„…svazem a ostatními armádami Varšavské…“

„összeturkál.“

„…smlouvy. Je tedy, soudruzi, více než jasně vidět, že naše tradice, jak jsem již řekl…“

„Lelkiismeret.“

„…nejsou spjaty jen s tradicemi dělnické třídy, ale, jak vidno, i s tradicemi leninského vidění světa.“

„Testartás.“

„Vlastně i v naší lidové armádě můžeme děkovat, že…“

„Sorba áll.“

„…to, že v naší rozvinuté společnosti máme všichni práci!“

„Lecssapódik,“ zahuhlal opět někdo a vedoucímu lekce politického školení mužstva náhle došlo, že to, co se po celou dobu jeho výkladu ozývá, zřejmě nebudou výrazy souhlasu v čísi mateřštině, ale že za tím bude něco jiného.

„Co je to tam, soudruzi, vzadu za hluk?“ Vojín Rozpoložený povstal. „Soudruhu poručíku,“ žaloval, protože Köbyiány s ním odmítl strávit předešlou noc, čímž se rozpoloženého vojína dotkl. „Vojíni Horváth a Köbyiány hrají slovní fotbal!“

„Tak to teda ne, soudruzi! Takto si výuku politického školení nepředstavuji. Já se vám tady snažím osvětlit tradice naší armády a vy si klidně hrajete fotbal. Horváth! Okamžitě sem doneste ten míč!“

PVS – POLITICKOVÝCHOVNÁ SVĚTNICE

Politickovýchovná světnice je idiotský název něčeho, co svým vzhledem vypadá jako hospoda bez výčepu, avšak slouží, jak už ze samého názvu vyplývá, k politickovýchovné práci a osvětě mužstva.

Bylo to zřejmě boží prokletí, jak tvrdil bývalý student Bohoslovecké fakulty Hájek, že poručík Rýhal započal u své jednotky s přestavbou ideologickovýchovného stánku, aby tak sloužil pro potěchu oka i ducha. Zmagořený Peprný ihned pocítil nutkavou potřebu kolegu pitomce Rýhala trumfnout.

„Keby radšej hajzle dal kokot opraviť!“ vyrukoval s praktickou připomínkou svobodník Čutek.

„Zabijem,“ reagoval na danou problematiku vojín Bílek.

„V šude bude akorát bordel,“ oznámil od knihy vojín Ládín.

„Bude s tím jen práce!“ vykřikl vojín Růžička a zmizel.

„Blbost,“ konstatoval doktor filozofie, podporučík základní služby Freudfield.

Ovšem inženýr poručík Pravoslav Peprný, vydatně podporován desátníkem Pepou, všechny protiargumenty hravě vyvrátil pod pohrůžkou vojenským prokurátorem a přítomné nakonec přesvědčil, že to jsou oni, kdo chtějí svou politickovýchovnou světnici zrekonstruovat. Na vojína Buka zapůsobil Peprného projev tak silně, že mu začal děkovat a líbat ruce.

Ze všeho nejdříve padl návrh, aby byla dosavadní politickovýchovná světnice zlikvidována, aby tak vojínům a poddůstojníkům již nikdy nepřipomínala mrzké poměry, ve kterých se politicky vzdělávali. Návrh byl jednomyslně přijat a okamžitě se započalo s jeho realizací.

Nejprve byl stržen rudý prapor, aby vzápětí zmizel v rozžhavených útrobách kamen. Obraz státníka se snesl k zemi po dokonalém zásahu kanadou. Konzoly záclon vojíni Ládin a Pleskač pro jistotu vytrhali i s kusy zdiva stejně jako nástěnky, které s sebou při vytrhávání přibraly několik cihel. Vojín Bílek odkudsi dotáhl krumpáč, maje v úmyslu pustit se do likvidace nábytku. Byl však odzbrojen desátníkem Pepou a předán k řešení poručíku Peprnému. Omlátit omítku nenáviděných stěn bylo dílem okamžiku, avšak zamést suť trvalo několik dnů.

„Zabijem!“ řval vojín Bílek, když ze země vytrhával první parketu.

Za deset minut rekonstrukce se politickovýchovná světnice u 2. roty podobala skladišti munice, jehož obsah explodoval.

Pravoslav Peprný, nadšen počátečním elánem, hodlal ihned započít s dalšími pracemi, ale počáteční nadšení bylo totam. Někteří dělníci zmizeli se záhadnými chorobami na marodku. Několik vojínů podstoupilo dobrovolně trest vězení a vojín Pleskač, který nemohl přenést přes srdce, že na „pévéesce“ ještě svítí světlo, vytrhal ze zdí elektrické vedení.

„Tak sa mi to páči!” hulákal z plných plic vojín Bílek, když jednou v noci vytloukal skla z oken, zatímco přiopilý vojín Pleskač rval ze zdi okenní rámy.

Na další práce však nebyl materiál. IPPP v návalu starostí na tuto maličkost jaksi pozapomněl, a navíc většina místních obchodů se stavebninami (po upozornění anonymního telefonisty) odmítala poručíkovi prodat na dluh byť jediný hřebík. V tu dobu totiž zmizela záhadně pokladna ZO SSM, ze které měly být všechny náklady hrazeny.

Pravoslav však energii neztrácel. V Liptovském Mikuláši nakoupil vše potřebné na vlastní náklady. Netušil, že během jeho obchodních cest stačil skladník jednotky desátník Drahýma všechen zbývající inventář, který byl u něho ve skladu uskladněn, rozprodat důstojnickému sboru sousedních kasáren. Navíc se po návratu z Mikuláše ukázalo, že se nedostává pracovních sil. Pravoslav hledal dobrovolníky. Marně. Hrozil. Marně. Nakonec, jak bývá v lidově-demokratické armádě zvykem, si dobrovolníky vybral sám, a to pomocí služební zbraně. Se svěšenými hlavami se u zdi nářků seřadili vojíni Hučka, Ládin, Moudrý, Tekula a jako dohlížející orgán jediný skutečný dobrovolník desátník Pepa.

„Soudruzi! Vzhledem k tomu, že jste se přihlásili dobrovolně, budou vám poskytnuty některé výhody. Nemusíte se zúčastňovat odběrů stravy, neplatí pro vás večerka, nemusíte chodit na vycházky a po dobu prací mi za odměnu můžete tykat.“

Dobrovolníků se ujal desátník Pepa a ihned bylo započato s pracemi. Během měsíce nikdo u jednotky dobrovolníky nespatřil. Jen z politickovýchovné světnice se tu a tam ozývaly bolestné steny a svištění biče. Na samotné politickovýchovné světnici se však nezměnilo vcelku nic. Inženýr poručík Pravoslav Peprný byl seřván: velitelem praporu, zástupcem velitele praporu pro věci politické, zástupcem velitele praporu pro věci technické, zástupcem velitele brigády, velitelem brigády, manželkou a vojínem Růžičkou, neboť práce na politickovýchovné světnici 2. roty vůbec nepokročily.

Když jednou IPPP stál mezi rozvalinami pévéésky, klepal se a z třesoucích se rtů vycházela slova: „Budeme první, budu nejlepší, Já, já, já!“ Vytáhl z pouzdra služební zbraň neznámé ráže a nahnal všechny bez milosti do práce.

Do oběda byly hotové hrubé práce a k večeru se již mohlo začít s výzdobou. Jenomže to se právě přišlo na zpronevěru skladníka jednotky desátníka Drahuny. Trestní řízení však nebylo zahájeno, neboť naivní Pravoslav podepsal za všechen inventář hmotnou zodpovědnost. Okolo půlnoci přišly na řadu finální úpravy.

„Já to říkal, práce kvapná málo platná!“ hulákal vojín Buk, když mu obraz hlavy státu upadl již potřetí na zem a stal se tak zcela nepoužitelným.

Rovněž elektroinstalace nebyla vyhovující, neboť svobodník Jahoda, občanským povoláním úředník na poště, zavedl všude vedení jen jedním drátem. Stejně tak propočty poručíka Peprného se ukázaly jako nepřesné. Pravoslav se zmýlil mnohdy v zanedbatelných hodnotách, takže se užitkový prostor zmenšil z plánovaných deseti na pouhé čtyři metry čtvereční. Na návrh svobodníka Čutka pak byla židlím uřezána opěradla, aby se tak užitkový prostor alespoň o maličko zvětšil. Vojín Bílek, který se v nestřeženém okamžiku pokusil uřezat židlím i nohy, byl včas odhalen desátníkem Pepou a opět předán k řešení poručíku Peprnému.

„Vojáci, kam zmizel ten obrázek konfliktu v restauraci od soudruha Lady?“

??????

„Tak co teda na tu stěnu pověsíme?“

„Vás, soudruhu!“

Konečně byla pévéeska hotova. Nevypadala sice podle původních plánů autora, ale i tak dřina přinesla své ovoce. Poručíku Ing. Pravoslavu Peprnému byly zkráceny prémie. Nedostal na svátky dovolenou. Byl nucen uhradit manko v pokladně svazáků stejně jako zmizelý nábytek ze skladu a hlavně v očích mnoha nadřízených se stal zcela neschopným.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .