Helena Lisická

Helena Lisická, rozená Zimmermannová, se narodila 26. listopadu 1930 v Olomouci do rodiny železářského skladníka. Základní (měšťanskou) školu navštěvovala během války ve svém rodišti, poslední ročník pak studovala v asi sto kilometrů vzdáleném Třebíči. Po skončení války chodila na gymnázium pro dívky v Olomouci, avšak po absolvování pátého ročníku na této škole byla nucena ze zdravotních důvodů svá studia přerušit. Tím ale její studijní léta úplně neskončila - 2 roky ještě studovala (opět v Olomouci) odbornou školu, jež byla zaměřená výhradně na ženská povolání. Po škole našla své první zaměstnání v národním podniku MILO Olomouc (1949) - dělala zde laborantku. Poté se vdala, odešla z práce a zůstala doma jako žena v domácnosti. Právě ze svého prvního manželství získala své jméno Lisická... Po čase si opět vyhledala nové zaměstnání. Pracovala například jako knihovnice, sekretářka nebo referentka. Až od roku 1968 se začala věnovat především literatuře...

Z hradů zámků a tvrzí

Sbírka pověstí z celé oblasti Moravy a Slezska. Vystupují zde postavy dobré i zlé, stateční rytíři, odvážné paní a panny, draci, čerti, hledači zlata a stříbra, řemeslníci, hradní čeládka a poddaný lid.

Helena Lisická

Z hradů zámků a tvrzí

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Helena Lisická – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-48-2

Obsah

O PANÍ JOHANCE, KTERAK NA SVÉHO MANŽELA TUZE ŽÁRLILA, AŽ JEDNOMU NEVINNÉMU DĚVČETI K SMRTI POMOHLA A JAK ZA TO BYLA OD NÍ PROKLETA

O LOKAJI MATESOVI, KTERAK PANA HRABĚTE PŘESVĚDČOVAL, ŽE HUSY NĚKDY MAJÍ DVĚ NOHY A JINDY ZASE JEN JEDNU

O DVANÁCTI LOUPEŽIVÝCH RYTÍŘÍCH, KTERAK SE ZA MUZIKANTY VYDÁVALI, A LOUPILI A LIDI MORDOVALI, AŽ JE SRDNATÁ PANÍ ZUZANA Na ŠIBENICI PŘIVEDLA

O JEČMÍNKOVI, KTERAK V JEČMENI NA SVĚT PŘIŠEL A PŘED PANSKOU ZLOBOU SE MUSEL UKRÝVATI, PROTOŽE CHTĚL PODDANÉMU LIDU POMOCI KE SVOBODĚ

O PANI ELIŠCE, KTERÁ SKRZE HÁJ O ROZUM PŘIŠLA A SVÉHO SOUSEDA ZA JEHO CHAMTIVOST PROKLELA, AŽ OBA SMRTÍ SEŠLI

O RYTÍŘI ARKLEBOVI, KTERAK ŽÁDNÉ BÁZNĚ NEZNAL A VŠELIJAKÉMU NEBEZPEČENSTVÍ SE UMĚL POSTAVIT A BYL ZA TO OD KRÁLE ODMĚNĚN

O PANU VAVŘINCOVI, KTERAK DVĚMA SESTRÁM NEPRÁVEM HRAD VZAL A O ŽIVOT JE PŘIPRAVIL, AŽ NAKONEC BYL ZA TO ZLO SPRAVEDLIVĚ POTRESTÁN

O PANU ŠEMBEROVI, KTERAK STAVĚL PŘEKRÁSNÝ ZÁMEK A JAK HO ĎÁBEL PŘITOM POŘÁD POKOUŠEL A O JEHO DUŠI UKLÁDAL, AŽ PÁNA NAKONEC PŘECE JEN DOSTAL

O ČERNÉ HRABĚNCE, KTERAK ZBOŽNÁ BYLA A S KAPLANEM SE O VŠEM POŘÁD RADILA A NIC SI ŘÍCI NEDALA, AŽ BYL ZÁMECKÝ KAPLAN OD HRABĚTE ZASTŘELEN

O STRÝCI PAVLOVI, KTERAK SE Z VINOHRADU DO HRADNÍHO SKLEPENÍ PROPADL A JAK TAM SLAVNÉ MORAVSKÉ VOJSKO UVIDĚL

O ROZMARNÉ TEREZCE, KTERAK STŘEVÍČKY Z CHLEBOVÉ KŮRKY SI NECHALA UŠÍT A TAK SAMÉMU PEKLU PROPADLA

O ZBOJNÍKU JURKOVI, KTERAK PÁNY PODVÁDĚL A OD MAJETKU JIM POMÁHAL, AŽ SE POD ŠIBENICI PROTO DOSTAL A JAK HO PANNA ALENKA OD TRESTU ZACHRÁNILA

O RYTÍŘI MILOŠOVI, KTERAK ZA DCERKOU JEDNÉ PASEKÁŘKY CHODIL, ALE PANNA RADĚJI O HLAVU PŘIŠLA, NEŽ BY SE BYLA STALA ŽENOU ZLÉHO PÁNA

O PASEKÁŘI ADAMOVI, KTERAK DAL ČAROVNOU KACHNU, ABY SI Z BÍDY POMOHL A JAK PŘITOM DVĚ ZAKLETÉ DUŠE VYSVOBODIL A K BOHATSTVÍ TAK PŘIŠEL

O LIPTÁLSKÝCH PANECH, KTERAK SE JIM ZBOJNICKÝCH POKLADŮ ZACHTĚLO A O TOM, JAK DALI ZBOJNÍKY PO HORÁCH CHYTAT

O RYTÍŘI OČKAJOVI, KTERAK VE SVĚTĚ LOUPIL A LIDI PŘEPADÁVAL A TAK K VELIKÉMU BOHATSTVÍ PŘIŠEL, JAK Z BUJNOSTI KOŽENÝ MOST DAL STAVĚT AŽ NA LIDEČKO A POTOM PEKLU PROPADL SE VŠEMI TĚMI PÁNY, CO NA SVÉM HRADĚ HOSTIL

O PANU KAVKOVI, KTERAK SI SVÉVOLNĚ VEDL, SVOBODNÍKŮM JEJICH STARÁ PRÁVA BRAL A JEDNAL S NIMI JAKO SPROSTÝ LAPKA, NIKOHO NEŠETŘIV

O SLIČNÉ PANNĚ SVĚTLANĚ, KTERAK VLASTNÍ MATKA JI V SOJKU ZAKLELA, KDYŽ PROSTÉHO UHLÍŘSKÉHO SYNKA MILOVALA A OD NĚHO UPUSTIT NECHTĚLA

O HRABĚTI PÁNU, KTERAK HO RUSAVŠTÍ RADNÍ SLAVNOSTNĚ VÍTALI A JAK JEMU I JEHO PANÍ HRABĚNCE VŠEHO DOBRÉHO PŘÁLI

O ŠAFRÁNOVÉ PANÍ, KTERAK SVÉHO PANA ŠVAGRA ZA MUŽE NECHTĚLA, AŽ PŘECE MILÉHO SOBĚ NAŠLA A SRDÉČKO MU Z LÁSKY DAROVALA

O KNÍŽETI PÁNU, KTERAK STAVĚL LOVECKÝ ZÁMEČEK SOBĚ I PANSTVU PRO RADOST A JAK POTOM V NĚM TAKOVÉ KRATOCHVÍLE POŘÁDAL, ŽE LIDÉ MĚLI PÁNY ZA POHANY

O CÍSAŘSKÉM HEJTMANOVI, KTERAK VÁLČIL S TURKY A NELÍTOSTNĚ JE MORDOVAL A JAK SVÉHO SYNA TAKÉ VE VÁLEČNÉM ŘEMESLE VYUČIL, AŽ BÍDNOU SMRTÍ SEJÍT MUSEL

O TEMPLÁŘI ČIČOSOVI, KTERAK SE VRÁTIL ZE SVATÉ ZEMĚ A ZEMANKU SI ZA ŽENU VZAL, JAK POTOM PRO PORUŠENÍ ŘÁDOVÉHO SLIBU BYL BEZ MILOSTI SŤAT

O TATARSKÉ PRINCEZNĚ, KTERAK PO SVĚTĚ JEZDILA, ABY CIZÍ KRAJE POZNALA, JAK ALE NA LIDSKOU CHAMTIVOST A PODLOST ZAPOMNĚLA A PRO NI BÍDNĚ O ŽIVOT PŘIŠLA

O VÍLE FELICII, KTERAK ŠTĚSTÍ A RADOST ROZDÁVALA A JAK RYTÍŘI JEN K DOBRÉMU RADILA, ALE ON NEMĚL PEVNÉ VŮLE A PROTO SVOJE ŠTĚSTÍ ZBYTEČNĚ ZTRATIL

O ŠÍLENÉ RYBÁŘCE, KTERAK PRO JEDINOU DCERU O ROZUM PŘIŠLA A JAK POTOM NIKOHO UŽ RÁDA NEMĚLA, JENOM HOUF DIVOKÝCH KOČEK

O PÍSAŘI TOMÁŠKOVI, KTERAK SVOJE TRAMPOTY VE VÍNĚ UTÁPĚL A JAK OD HEJTMANA BYL ZA TO KÁRÁN, AŽ PŘECE JEN K ROZUMU PŘIŠEL A LEPŠÍ ŽIVOT PAK VEDL

O KRÁLOVNĚ ELIŠCE, KTERAK ZA MANŽELEM NA MORAVU JELA, KDYŽ S PANEM MATÚŠEM ČÁKEM Z TRENČÍNA VÁLČIL, A JAK POKORNOU MANŽELKOU MU BÝT CHTĚLA

O PANU OLDŘICHU KRAJÍŘI, KTERAK SI ŠEVČE DRŽEL, ABY PRO NĚHO STŘEVÍCE A BOTKY ŠIL A JAK SE MU ZA JEHO POCTIVOU PRÁCI ŠPATNĚ ODMĚNIL

O PYTLÁKU ŠEBESTOVI, KTERAK V PANSKÝCH LESÍCH HOSPODAŘIL A Z PÁNŮ SI BLÁZNY DĚLAL, AŽ HO CHYTILI A DO ŠATLAVY ZAVŘELI A JAK SE Z TOHO VŠEHO DOSTAL

O PANÍ KATEŘINĚ, KTERAK ZLATOU STUDNI DAREM DOSTALA A JAK Z NÍ CHUDÁKŮM ZADARMO VODU DÁVALA, AŽ SI MANŽELA SVÉHO POHNĚVALA

O TATAŘÍNOVI, KTERAK SE V MORAVSKÉ ZEMI NARODIL A JAK MORAVSKOU MATKOU BYL ODKOJEN A PŘI ŽIVOTĚ ZACHOVÁN

O STATEČNÉM JIMRAMOVI, KTERAK SE S ODBOJNÝMI PÁNY MORAVSKÝMI PROTI KRÁLI SPOLČIL A BYL ZA LAPKU VYHLÁŠEN

O VALDŠTEJNSKÉM LVU, KTERAK MLADÉHO PÁNA O ŽIVOT PŘIPRAVIL, JAK DÁVNO UŽ VE HVĚZDÁCH BYLO PŘEDPOVĚDĚNO

O PANDURU TRENKOVI, KTERAK SI V BOJI STATEČNĚ VEDL A S PANDURY SVÝMI VELIKÉ SLÁVY DOBYL A JAK SE POTOM ŠTĚSTÍ OD NĚHO ODVRÁTILO

O SEDLÁKU VOKOUNOVI, KTERAK ZA JIDÁŠSKÝ PENÍZ PÁNY ZRADIL A JAK PŘECE JEN TRESTU NEUŠEL

O KAMENNÝCH RYTÍŘÍCH, KTERAK JE NEVINNÁ PANNA SVOU LÁSKOU ZE ZAKLETÍ VYSVOBODILA, KDYŽ PŘEDTÍM BÍDNĚ ZE SVĚTA SEŠLA

O BÍLÉ PANNĚ, KTERAK PO SMRTI KLIDU NEMĚLA A JAKO STRAŠIDLO HRADEM BLOUDILA, ABY DOBRÉ I ZLÉ ZPRÁVY SVÉMU RODU OZNAMOVALA

O VYCHYTRALÉM BONACINOVI, KTERAK SE VETŘEL V PŘÍZEŇ PÁNA SVÉHO, ABY HOJNĚ STATKŮ ZÍSKAL A PROTO MU ZLATO A KÁMEN MUDRCŮ SLIBOVAL

O TŘECH TOVARYŠÍCH, KTERAK SVĚTEM CHODILI A CO VŠECHNO ZAŽILI, JAK PÁN JEDEN JE VYHNAL A DRUHÝ MÁLEM OŽENIL, ALE JAK VŠEMU ZLÉMU VE ZDRAVÍ UŠLI

O MODRÉ PANÍ MANCE, KTERAK RÁDA TANCOVALA A HOSTY U SEBE MĚLA, AŽ JI MUSEL BISKUP NAPOMÍNAT, ALE NIC TO PLÁTNO NEBYLO

O VRCHNÍM BENOVI, KTERAK PODDANÉ ROBOTOU SUŽOVAL A JAK PENÍZE DO VLASTNÍHO MĚŠCE STŘÁDAL, AŽ HO LOUPEŽNÍCI SPRAVEDLIVĚ POTRESTALI

O ČARODĚJNICI GRULE, KTERAK SE PÁNOVI POMSTILA, KDYŽ JÍ PENÍZE ZA SYNA NEVYPLATIL A JAK MU UČAROVALA, ABY PRO JINOU LÁSKU NA ŽENU A DĚTI ZAPOMNĚL

O PANU JIŘÍKOVI, KTERAK PRO PENÍZE MĚNIL POLE V RYBNÍKY I O TOM, JAK PODDANÉ SVOJE ROBOTOU TAK DLOUHO SUŽOVAL, AŽ BYL OD NICH ZABIT

O STARÉM PASTÝŘI JAKUBOVI, KTERAK PRO PANSKOU KRATOCHVÍLI SVOU SÍLU PŘEDVÁDĚL A JAK PÍSAŘE NECHTĚ PŘITOM ZABIL

O PYŠNÉ OFCE, KTERAK SI ŽENICHY VYBÍRALA, AŽ PŘEBRALA A JAK POTOM PANOŠE PETŘÍKA K SMRTI UMOŘILA, KDYŽ JI NECHTĚL

O PANNĚ MELUZINĚ, KTERAK ZLOU KLETBOU STIŽENA BYLA A V PŮL RYBY SE MĚNILA

O ZELENÉM RYTÍŘI, KTERAK MNOHO ZLA LIDEM NAPÁCHAL A PROTO BYL PO SVÉ SMRTI ZAKLET V HADA

O PASÁKU TIMobbGOVI, KTERAK SKRZE ĎÁBLA KU ŠTĚSTÍ PŘIŠEL, ZA MOC A BOHATSTVÍ VYMĚNIL VLASTNÍ SRDCE

O SMUTNÉ obbDĚ, KTERAK SE KRÁSOU SVOJÍ KAMENU PODOBALA A JAK NECHTĚ MILÉHO POHLEDEM UHRANULA A TAK HO NA VĚKY V KÁMEN PROMĚNILA

O ZRÁDNÉM HEJTMANOVI, KTERAK KRÁLŮV HRAD NEPŘÍTELI ZAPRODAL, ABY SE MU POMSTIL, KDYŽ KRÁL JEHO NEVĚSTU DAL JINÉMU

O HRABĚTI HODICOVI, KTERAK SI RÁJ NA ZEMI UDĚLAL A JAK V NĚM SLAVNĚ PANOVAL, ALE JAK POTOM MUSEL PŘED VĚŘITELI UPRCHNOUT

O CHYTRÉ KRISTÝNĚ, KTERAK LOUPEŽNÍKŮM UTEKLA A JAK JEDNOHO Z NICH ZRANILA, ALE NEBÝT JEJÍ NEBOJÁCNOSTI, ŠPATNĚ BY BYLA DOPADLA

O KRÁLOVNĚ KUNHUTĚ, KTERAK S MARKRABĚTEM O SYNA BOJOVALA A JAK JI SKRZE PANA ZÁVIŠE NOVÉ ŠTĚSTÍ POTKALO

O PANU VÍTKOVI, KTERAK SE S PANEM JEŠKEM HNĚVAL A CO Z TOHO SVÁRU VŠECHNO POŠLO, KDYŽ SE OBA PÁNI V TURNAJI SPOLU UTKALI

O PODIVÍNSKÉM BARONOVI, KTERAK SE S HOSPODYNÍ HÁDAL A KAŽDÉHO Z NEPŘÁTELSTVÍ PODEZÍRAL, AŽ JEDNOHO DNE STAROU BĚTU ZABIL

O ČERVENÉM MUŽÍČKOVI, KTERAK VZÁCNÉ POKLADY HLÍDAL A JAK PRO NĚ DVA PANSKÉ PÍSAŘE VYTRESTAL, KDYŽ SE DO SKLEPENÍ ZÁMKU DOSTALI

O CHUDÉM MLYNÁŘI, KTERAK SE S ČERTEM A KNÍŽETEM PÁNEM O DUKÁTY DOHADOVAL A JAK NA OBA NAKONEC VYZRÁL

O TVRDOHLAVÉM ONDRÁŠOVI, KTERAK UČIL PANÍ HRABĚNKU LATINSKY A JAK SE POTOM STAL ZBOJNICKÝM HEJTMANEM

O ZAZDĚNÉM PRECLIKÁŘI, KTERAK SKRZE DCERU RADĚJI TREST POSTOUPIL, NEŽ ABY JI K PÁNOVI DO SLUŽBY DAL A TAK JI DO VELKÉHO NEŠTĚSTÍ PŘIVEDL

O NEBOJÁCNÉ MILADĚ, KTERAK SE MEDVĚDOBIJCEM STALA A JAK STARÉMU OTCI SVÉMU VLÁDNOUT POMÁHALA

O ZPÍVAJÍCÍ RUSALCE, KTERAK PÁNŮM SMRT PŘEDPOVÍDALA A JAK K SOBĚ LIDI LÁKALA

O SOKOLNÍKU BENEDOVI, KTERAK KVŮLI VZÁCNÉMU SOKOLU PŘÍZNĚ KNÍŽECÍ POZBYL A JAK ZNOVU VE SVŮJ ÚŘAD BYL DOSAZEN

O KRÁLI VÁCLAVOVI, KTERAK MU OSUD DO VÍNKU DAL TŘI KRÁLOVSKÉ KORUNY, ALE I KRÁTKÝ ŽIVOT A PROTO KRÁLOVSTVÍ KE SLÁVĚ POZVEDNOUT NEMOHL

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

POVĚSTI Z MORAVY A SLEZSKA

O ZBOŽNÉ KNĚŽNĚ DURANĚ, KTERAK DO KLÁŠTERA NA MODLENÍ CHODILA A JAK SE PAK STALO, ŽE BENEDIKTINŠTÍ MNIŠI Z KLÁŠTERA VYHNÁNI BYLI

Uprostřed hanácké roviny, tam kde řeka Morava rozlévala své kalné vody do několika prudkých toků, stál na skalnatém ostrohu knížecí hrad Olomouc a naproti za řekou na malém návrší benediktinský klášter Hradisko. Olomoucký kníže Ota byl chladný ve víře a svoji mysl raději zaměstnával jinými rytířskými ctnostmi, než modlitbami. Čas od času pozval k sobě na hrad hradištského opata a byl-li v dobré míře, daroval mu něco k jeho obročí na přilepšenou a tak se vyrovnal i s Pánembohem. Většinou však se ti dva páni spolu neshodli a potom přišel zkrátka i sám Pánbůh.

Jednou se kníže na radu svých dvořanů rozhodl, že se ožení a tak založí nový rod, jak byl povinen svým slavným předkům i poddanému lidu. Za ženu si vybral paní krásnou a nad jiné zbožnou. Mladá kněžna Durana svoji víru stavěla všem na odiv a nevynechala jediného dne, aby se nedala v nosítkách odnést do hradištského kláštera na mši. Tam už na ni čekával sám opat Deokar, aby se kněžně poklonil a doprovodil ji do kaple. Opat dobře věděl, že tato paní může svou přízní přinést jemu i klášteru mnoho užitku a tak jí proto projevoval velikou úctu.

Cesta z hradu do kláštera vedla přes brod pod hradem a pak kolem řeky. Když však nastaly podzimní plískanice a všude se valily potoky vod, příval strhával často převozníkovu pramici. Tehdy nebyla tato cesta bezpečná a kněžna Durana byla z toho nešťastná. Naříkala si knížeti, že klášter je daleko a měla ho k tomu, aby opatu daroval pro klášter nové místo poblíž knížecího hradu.

Kníže však byl jiného mínění a kněžně hleděl její úmysl vymluvit.

„Rád bych ti vyhověl, moje paní. Nevím však, zda bychom se tvému opatu zavděčili. Jeho klášter je malým hradem, tvrzí a moc pochybuji, že by byl opat Deokar ochoten je vyměnit za jiné místo. Ale nermuť se, paní! Znám ještě jednu cestu, která vede odtud z hradu na druhou stranu za řeku. Vezmi tuhle ten starý klíč a sejdi dolů do hradního sklepení. Na konci chodby pod kulatou věží je malá branka. Když tímto klíčem otevřeš zámek, projdeš snadno tajnou chodbou z hradu až do kláštera.“

„Děkuji ti, můj pane, za důvěru!“ řekla kněžna a vzala klíč, ale kníže ji ještě slovem zavázal, aby o tajné chodbě nikomu neříkala. Mimo něj věděl o ní jen purkrabí a opat kláštera a ti by se byli nikomu nezmínili.

Kněžna však měla hned další prosbu:

„Dovol, pane můj, abych vzala s sebou ještě Majdalénu, mou komornou. Ponese mi světlo, a kdyby se mi cestou něco zlého přihodilo, přivolá pomoc.“

Kníže v té chvíli už litoval své slabosti, že se paní Duraně o té tajné chodbě zmínil. Co měl však dělat pro pokoj a klid svého domu, než souhlasit. „Vezmi ji tedy s sebou,“ řekl, „ale důrazně ji napomeň, aby cestu nikomu nevyzradila, jinak přijde o hlavu.“

Kněžna uložila klíč hluboko do kapsáře. Byla ráda, že v té nepohodě nemusí vážit takovou dlouhou cestu.

Druhého dne, když byl čas jít na mši, zavolala k sobě komornou a poručila jí: „Majdaléno, vezmi několik loučí a pojď se mnou! Cokoliv uvidíš, jako bys neviděla. Jestli tě ale někdy bude svrbět jazyk a někomu povíš, kdes byla, přijdeš o něj. To si dobře pamatuj!“

Majdalénka se paní jen poklonila a už běžela splnit její rozkaz. Věděla, že kněžna je přísná a svoji hrozbu by bez milosti splnila.

Potom obě sešly do hradního sklepení, a když kněžna sama otevřela starou branku, vstoupily do tajné chodby. Všude bylo hrobové ticho, jen občas bylo slyšet padání vodních kapek se stěn. Kněžna s komornou pospíchaly, aby byly co nejdříve na druhé straně. Na konci chodby pak stejným klíčem odemkla kněžna jinou branku a tak se bez nesnází dostaly obě do kláštera.

Když vyšly po schodech až ke kapli, kněžna přikázala Majdalénce, aby na ni počkala venku na chodbě a sama pak vstoupila dovnitř. Opat Deokar už netrpělivě kněžnu očekával.

Majdalénka byla v klášteře po prvé. Proto si zvědavě prohlížela dlouhou chodbu s tmavými výklenky a kamennou dlažbou. Oknem nahlížela do nádvoří, kde pobíhala drůbež, a ve stájích lomozili koně. Čas jí tak rychle uběhl, že ani nevěděla a bylo po mši. Když se kněžna s opatem rozloučila, tajnou chodbou spěchala s komornou zpět do hradu. Další dny se potom vše opakovalo tak, jako dne prvého.

Jednou Majdalénka prosila kněžnu, aby ji vzala s sebou do kaple na mši. Kněžna se nad tou opovážlivostí sprosté služky velice rozhněvala a řádně jí za to vyčinila.

„Jak tě mohlo vůbec něco takového napadnout? Tam není pro tebe místa. Jen čekej na mne a modli se! Budeš-li poslušná a pokorná, všude tě Pán Bůh vyslyší.“

Když to kněžna řekla, nechala služku na chodbě a šla sama do kaple. Majdalénka měla zkřehlé ruce a oči plné slzí. Ani si přitom nevšimla, že ji z okenního výklenku pozoruje mnich s kápí staženou hluboko do čela. Teprve když k ní přistoupil a oslovil ji, Majdalénka sebou polekaně trhla.

„Neboj se mne, děvenko! Já ti nic zlého neudělám. Je ti zima, vid?“

Majdalénce se podlomila kolena leknutím. Ale mnich se na ni mile usmál a vůbec si jejího strachu nevšímal. Když se Majdalénka vzpamatovala, co nejuctivěji mnicha pozdravila.

„Až na věky!“ odpověděl mnich. „Máš u kněžny asi těžkou službu. Paní je to zbožná, ale špetku citu by u ní asi sotva kdo našel.“

„Já si nestěžuji, velebný otče,“ zašeptala Majdalénka.

„Vím, vím. Jakpak by sis také mohla stěžovat? Už několik dní tě pozoruji, jak tu stojíš prokřehlá a bez teplého šatu.“

Mnich pozvedl dívčinu hlavu ke světlu, které tak spoře dopadalo oknem do chodby. Majdalénka sotva dýchala. Ještě nikdy nikdo k ní tak mile nepromluvil. Mnich si ji upřeně prohlížel. Černá kápě se mu přitom svezla s hlavy a Majdalénka viděla, že není o mnoho starší než ona. Zanedlouho však v kapli skončila bohoslužba a tak se museli ti dva spolu rozloučit. Mladý mnich zmizel dřív, nežli se dveře kaple otevřely, takže ho opat Deokar ani kněžna Durana neviděli.

Druhého dne se oba mladí lidé zase setkali v klášterní chodbě a Majdalénka se už nebila. Mnich jí vyprávěl tichým hlasem o své matce, která ho zaslíbila bohu a o tom, jak musel do kláštera, protože byl nejmladším z bratrů a doma už pro něho nebylo místa. V klášteře pak ztratil rodné jméno a dostal jiné, tak jako každý z mnichů benediktinského řádu. Slovo dalo slovo a mnich Ambrož zapomněl pro krásné líce panny Majdalénky na přísný řád i kutnu a pannu sobě brzy Smluvil.

Od té doby už Majdalénka nikdy kněžnu neprosila, aby ji vzala do kaple, protože každá chvíle, kterou byli ti dva spolu, jim byla nade vše. Dny ubíhaly a Ambrož úsilovně přemýšlel, jak by se zprostil řádového slibu a mohl si vzít Majdalénku za ženu.

Toho roku byla dlouhá zima! Mrzlo a všude bylo plno sněhu. Kněžna Durana nosila teplý plášť podšitý kožešinou. Když už se Majdalénka tak třásla zimou, že sotva světlo v ruce udržela, dala jí kněžna starý soukenný plášť. Majdalénka si však na zimu ani nenaříkala. Byla ráda, že může každý den do kláštera a uvidí tam svého milého. Mnich čekával u klášterní branky na konci chodby a Vždycky se kněžně hluboce uklonil. Ta myslela, že na ně čekává z příkazu opata Deokara.

Jednoho dne Majdalénku nečekaně zchvátila horká nemoc. Děvče z lůžka slabostí ani nevstalo a chvílemi o sobě ani nevědělo. Kněžně nezbylo, než aby šla do kláštera sama. Vzala tedy světlo a sešla po točitých schodech do hradního sklepení. Tam rychle odemkla a zase zamkla za sebou tajnou branku. V duchu hubovala na služku, že jí neposloužila.

V podzemní chodbě na kněžnu padl veliký strach a honem běžela, aby byla co nejdříve na druhém konci. Podzemní chodba byla klenutá a tak široká a vysoká, že by byl tudy projel vůz i s koňmi. Mnich jako vždy čekal na konci chodby. Když ho kněžna spatřila, rychle k němu pospíšila

Než se však vzmohla na slovo, mnich ji uchopil do náruče a políbil. Kněžna se mu prudce vytrhla a vykřikla:

„Co si to dovoluješ, ty sprostý mnichu? Jak se vůbec opovažuješ mne dotknout?“

„Kněžna Durana! Milost, milost!“ vykřikl vyděšený mnich. „Myslel jsem, že je to Majdalénka. To světlo mne zmýlilo.“

„Cože? Mne, kněžnu, budeš zaměňovat za služku? Tento čin si těžce odpykáš! A to ti slibuji, že na moje jméno do smrti nezapomeneš!“

„Milost, kněžno! Milost! Prosím o milost!“

Ambrož padl na kolena, ale kněžna se od něho odvrátila a rychlým krokem se vracela zpět do hradu. Toho dne už do kláštera na mši nešla.

Po návratu hned spěchala ke knížeti a ten se velice podivil, když uviděl kněžnu tak rozezlenou.

„Copak se stalo, paní moje? Nepohodla ses snad s tím starým opatem? Vidíš, vidíš, já ti vždycky říkával, abys na jeho slova tolik nedala!“

„Dnes jsem ještě s opatem nemluvila a sotva budu mluvit. Ale zato s jiným mužem jsem mluvila, se sprostým mnichem a proto tě také žádám i prosím, aby ses mne proti němu zastal, pane manželi!“

Kněžna všechno knížeti pověděla a znovu ho důrazně žádala, aby ten mnich byl co nejpřísněji potrestán. Knížeti se to hodilo. Už dávno si potřeboval vyřídit své účty s klášterem a nyní měl k tomu velikou příležitost.

„Neboj se, kněžno! Já sám se postarám, aby ten drzý mnich byl po zásluze potrestán. A také opat dostane svůj díl, když drží takové sprosté pacholky ve svém klášteře. Ještě dnes to jeho hnízdo vyčistíme.“

Kníže nařídil hned připravit koně a sehnat zbrojnou čeleď. Sám se rychle oblékl, vzal se zdi meč a sotva se s paní rozloučil, spěchal na dvůr.

Tam už čeleď sedlala koně a otvírala bránu. Než se kněžna nadála, vyrazil kníže z hradu s celým houfem zbrojnošů. Kněžna se za nimi dívala zamyšleně z okna. Nerada viděla neshody mezi opatem a prchlivým knížetem. A tentokrát ta knížecí jízda nevěstila nic dobrého.

Když jezdci dorazili ke klášteru, byla jeho vrata zavřena. Jeden z knížecích pacholků seskočil s koně a zabouchal na bránu:

„Jménem knížecí milosti, otevřete!“

Po chvíli se okénko fortny otevřelo a ozvaly se poplašené hlasy, ale ještě dlouho trvalo, než byla brána dokořán otevřena. Knížecí jezdci vjeli na koních do nádvoří. Když se opat dověděl o vzácné návštěvě, přišel hned knížete uvítat. Ten však zůstal sedět v sedle a jen koni přitáhl uzdu. Jeho tvář byla přísná a nepřístupná. Opat se knížete polekal, ale přesto jeho tvář zůstala klidná.

„Buď vítán, milostivý kníže! A přijmi naše chudé pohostinství. Co je naše, je i tvé a co patři Bohu, jemu i zůstane.“

„Otče opate, přijel jsem k tobě pro radu a ne na hostinu.“

„I tak jsi vítán v klášteře, kníže,“ odpověděl opat.

„My budeme spolu hned hotovi, opate! Jen mi povíš, jak potrestáš mnicha, který se v tvém klášteře dotkl ženy!“

Opatovo čelo se zalilo potem. Kníže nepřijel v dobrém. Jeho řeč a drzá knížecí čeleď ho děsily. Přesto se snažil rozvážně knížeti odpovědět.

„Chceš-li slyšet ode mne radu, kníže, povím ti ji. Jestliže se stalo někomu bezpráví, viník bude po zásluze potrestán, to mi věř! Já však o žádném takovém činu nevím. Kdyby však kterýkoliv mnich vztáhl ruku na ženu, odplatou mu bude za to jen smrt. Jsi spokojen, kníže?“

„Ještě ne, opate, i když dobře hovoříš. Nyní tu však budu soudcem já,“ řekl kníže a obrátil se ke své čeledi: „Najděte mnicha, který se dnes dotkl kněžny Durany, a konejte svou povinnost.“

Nebylo však třeba nikoho hledat. Mnich Ambrož se sám před knížete dostavil, než ale mohl promluvit a prosit o milost, pacholci se ho chopili. Na jeho rozkaz byl Ambrož odvlečen do sklepení a tam za živa zazděn.

Když bylo vše hotovo, řekl kníže opatovi:

„Tak trestá kníže, opate. Ale ani ty mému hněvu neujdeš. Seber svoje mnichy a hned opusť tento klášter. Zde už není pro vás více místa.“

Knížecí čeleď obsadila klášter Hradisko a mnichům nezbylo nic jiného, než se knížeti podrobit. Vzali s sebou jen to nejnutnější a s modlitbami ještě téhož dne klášter opustili.

Když se kněžna Durana dozvěděla, jak byli mniši potrestáni, velmi litovala své ukvapenosti. Ale bylo už pozdě. Zato kníže byl spokojen.

Klášter dlouho opuštěný nenechal. Usadil v něm premonstrátské řeholníky, kteří už nějaký čas bydleli v Olomouci a čekali, až jim kníže pomůže založit nový klášter. A tak se tedy dočkali a knížeti to přišlo levněji.

A Majdalénka? To byla jen prostá knížecí služka. Kdo by se byl o ubohou staral. Kněžna měla jiné starosti a čeledě bylo u dvora vždycky víc než dost.

O PANÍ JOHANCE, KTERAK NA SVÉHO MANŽELA TUZE ŽÁRLILA, AŽ JEDNOMU NEVINNÉMU DĚVČETI K SMRTI POMOHLA A JAK ZA TO BYLA OD NÍ PROKLETA

Plumlovský zámek zdědila po svém otci paní Johanka z Kravař. Byla to paní pohledná a pilná. O hospodářství se dobře starala, ale nejraději ze všeho na světě vyšívala a pletla. Kam se kdo v zámku podíval, všude byla klubíčka příze a vlny, nůžky a jehly nebo jehlice. I děvečky té práci učila a která dobře pletla nebo vyšívala, obstála. Ty druhé musely za čas ze služby. Tak při té panině pilnosti se do roka napletlo v zámku tolik punčoch, kabátků a čepic, že pan manžel Heralt z Kunštátu mohl každý den jiné oblékat. A také všichni příbuzní a přátelé měli brzy dost punčoch a jiných věcí, kterými je paní Johanka štědře obdarovávala. Paní také vyšívala šátky, fěrtochy a stuhy, které byly její největší chloubou.

Ale i ta nejpilnější žena jednou muže omrzí, když na nic jiného nemyslí. Pan Heralt začal brzy utíkat z domu, když ho paní nutila, aby jí klubíčka navíjel a pořád jenom o pletení a vyšívání s ním mluvila.

„Nezlob se na mne, paní Johanko, ale já ti už žádné klubíčko nenavinu. To jako bych hada v ruce držel. Všude se tu kutálejí po zemi a pletou pod nohy. A když si chci spolehnout do podušek, nikdy nevím, jestli mne jehla nepíchne nebo nějaká jehlice neprobodne.“

„Jenom nebuď nevděčný, pane manželi! Kdyby mne nebylo a mého dobrého otce, nikdy bys na Plumlově neseděl a nedělal tu pána,“ zlobila se paní Johanka a jehlice se jí v rukou jen kmitaly.

„Tak já jsem tedy nevděčník!“ divil se pan Heralt a paní odmlouval. „Snad ještě nechceš, abych se kvůli tobě učil plést a vyšívat jako naše služky? Stejně celý den nic jiného nedělají a pacholci aby dobytek za ně poklízeli.“

Pan Heralt byl muž rozvážný a nikomu křivého slova neřekl, ale tohle hospodářství s paní Johankou ho už dávno zlobilo. Jak mohl, do lesů vyjížděl na lov nebo seděl u rybníka a ryby chytal. Doma byl co nejméně a paní Johanka ho podezřívala, že někam chodí za pannou.

Pán chodil, ale do kovárny. Stála nedaleko zámku u cesty a kovář byl mistr svého řemesla. Dobře koně koval, nože a meče brousil a co bylo třeba od železa, to vždycky spravil. Zámecký pán mu každou chvíli donesl nějakou práci. Jednou to byl tupý nožík, podruhé meč nebo tesák na zvěř. Rád potom usedl v kovárně na lavici a díval se, jak se kovář ohání kladivem.

„Kovářské řemeslo, to je práce pro siláka, pane!“ smál se kovář. „Když se někdo v kovárně narodí tak jako já, od mala musí pomáhat tátovi a místo chleba železo polyká.“

„Kdybych se já měl po druhé narodit,“ řekl pán, „také bych byl rád kovářem. A pak bych všechny ty jehly a jehlice, co se v zámku všude povalují, roztavil a zničil.“

Potom si pan Heralt kováři postěžoval, jak ho paní Johanka trápí a jak si jenom vyšívání a pletení hledí.

„Ale to bys velkou škodu udělal, pane,“ odporoval mu kovář uctivě. „Naše ženské se bez toho neobejdou. Moje dcerka sedá také večer co večer za stolem a fěrtušek si vyšívá. Má už toho šatstva plnou truhlici a pořád jí to ještě nestačí. I pro jiné dělá!“

Kovář měl pěknou dceru a jedinou. Druhý byl syn, ale ten musel na vojnu a kdesi zůstal ve světě. Když pán chodil tak často do kovárny, kovář se jednou osmělil a nabídl mu mléka. Kovářova dcera je přinesla v malovaném džbánu a pěkně se na pána usmála.

„Ať ti chutná, pane! Sama jsem je od kravičky nadojila, sama do džbánu nalila, abych tvé milosti posloužila.“

Pan Heralt se zadíval se zalíbením kovářově dcerce do očí i na fěrtušek a když potom přišel domů, jen o kováři a jeho dceři mluvil. Také paní Johance vyprávěl, jak panna umí krásně vyšívat, že takové vyšívání ještě neviděla. Chtěl paní pozlobit a to se mu také podařilo. Hned ji popadl veliký hněv a řekla: „Zítra ráno si dám tu kovářku zavolat, ať mi ukáže, co dovede. To jsem věru zvědavá, kdo by mne chtěl v díle předstihnout.“

„Však až děvče přijde, sama uvidíš, že ty naše děvečky neumějí takové kvítky vyšívat,“ stál na svém pan Heralt a jen o panně povídal a konce toho vyprávění nebylo.

A tak se nad kovářovic pannou začaly stahovat mraky. Když paní Johanka na někoho zanevřela, hněv její neznal mezí. Už dlouho pátrala, kam pan Heralt chodí a teď se to dozvěděla. Srdce se jí zatvrdilo a k pomstě se strojila.

Ráno poslala pacholka do kovárny, ať pannu přivede a ty její fěrtochy s sebou přinese. Když kovář slyšel, proč jeho dceru na zámek volají, měl velikou radost a běžel za ní do komory.

„Honem se stroj, dcerko! Zámecká paní tě volá k sobě, abys jí to svoje vyšívání ukázala.“

Ale panna z toho radost neměla a začala naříkat:

„Nevím, nevím, tatíčku, jestli jste dobře udělal, když jste pánu o mém vyšívání vyprávěl. Paní se na mne bude mrzet. Uvidíte!“

Ale kovář byl na svoji dcerku pyšný a o ničem takovém nechtěl slyšet. Když se oblékla, ještě ji na půl cesty vyprovodil a ranec nesl, aby nemusela jít s pacholkem sama.

Když panna přišla do zámku, hned ji vedli k paní Johance do komnaty. Paní si nejdříve kovářovu dceru od paty k hlavě prohlédla a viděla, že je hezká jako obrázek. A to ji ještě víc mrzelo, protože sama už nebyla nejmladší. Potom teprve začala prohlížet to její vyšívání.

Paní Johanka rozkládala fěrtoch za fěrtochem a šátek za šátkem. V komnatě brzy bylo jako na louce. Růžičky, zvonky, tulipánky a lístečky jako by samy z plátna vyrůstaly. Takové pěkné vyšívání paní ještě v životě neviděla. Dobře si prohlédla všelijaké ty mřížky a křížky a jablíčka, aby jí nic neušlo. Potom vzala do rukou vyšívané stuhy a ptala se:

„Kdepak jsi k tomu všemu přišla? Snad mi nechceš namluvit, že tohle všechno je tvoje práce, kovářko?“

„Vzácná paní, tohle všechno jsem sama vyšila. Už od mala mne mamička vedla k vyšívání, abych prý jen tak neseděla a nezahálela,“ skromně řekla panna. Paní Johanka jí však měla za zlé, že lépe vyšívá než ona sama a přitom jí ještě muže svádí. Umínila si, že pannu za to všechno pořádně vytrestá.

„Když tedy říkáš, že tu práci dovedeš, zůstaneš tu u mne! Já ti dám všechno, co k vyšívání potřebuješ. Když do zítřka šátek vyšiješ, půjdeš domů. Když nevyšiješ, zůstaneš tu a ještě jinou práci odvedeš!“

Jak paní Johanka řekla, tak udělala. Dovedla pannu do komory a dala jí kus plátna a přízi, jehlu a nůžky. Potom dveře na petlici zavřela, aby k ní nikdo nemohl. Když panna viděla, jak s ní zámecká paní zachází, dala se do pláče.

„Proč jen jsem tatíčka poslechla a chodila na zámek. Teď už se odtud stěží dostanu,“ naříkala. „Kdyby se někdo alespoň u pána za mne přimluvil, ten jediný by mi z komory pomohl.“

Panna však věděla, že si pláčem nepomůže a dala se tedy do práce. Když vzala plátno do ruky, viděla, že jí paní dala to nejhorší, co měla. Jak nit do jehly navlékla, hned se jí přetrhla.

„S takovou ten šátek ani do rána nevyšiju,“ povzdechla si.

Potom přece jen na šátek ustřihla a s tím, co měla, se pustila do práce. Kolikrát se jí nit přetrhla, ani nepočítala. Jak ale nejlépe uměla, na šátku vyšila do růžku srdce ze samých slziček a kolem dokola rozmarýnku. Když ráno přišla paní do komory, vyšívaný šátek ležel na stole.

„To jsem zvědava, cos udělala,“ řekla paní a hned po šátku sáhla.

Když ho uviděla, nevěřila ani svým očím. Na tom nejhorším plátně, které v truhle našla, panna vyšila všecku svoji bolest. Tu dostala paní ještě větší zlost než včera, když viděla, že pannu nezdolala.

„Jak vidím, včera ses jenom vychloubala, kovářko! Takový šátek by si nevzala na sebe ani děvečka. Ale abys neřekla, dám ti na fěrtoch a ten mi do rána vyšiješ, jak umíš nejlépe!“

Víc s pannou nemluvila a odešla. Když služka přinesla plátno a přízi, dala panně k jídlu krajíc suchého chleba a džbánek vody. Panna viděla, že jí paní o život ukládá a modlila se, aby jí tatíček u pána milost vyprosil.

Ale nelenila a plátno na fěrtušek přistřihla. V každém rohu potom slepičky vyšila a kolem nich pěknou mřížku. Do rána bylo ještě daleko, když byla panna s prací hotova. Spát ale nemohla, tak ještě nějaké kvítky udělala, na jaké si jenom vzpomněla.

Když pak paní Johanka ráno do komory přišla, viděla, že panna umí vyšívat jako nikdo na světě. A to ji zlobilo nejvíce. Proto řekla:

„Aby sis nemyslela, že jen tak u mne práci odbudeš, vyšiješ mi ještě jednu stuhu, ale tak dlouhou, aby se dal celý zámek do ní obtočit. Když to do zítřka dokážeš, pustím tě z komory na svobodu. Když to nedokážeš, v rybníku tě dám utopit.“

Paní Johanka poslala panně do komory celé kolo modré stuhy a košík špatné příze. Panna už měla všechny prsty od jehly rozpíchané a oči jí od pláče a vyšívání bolely. Marně celý ten čas vzpomínala na tatíčka, nikdo ji nepřišel potěšit.

Když starý kovář viděl, že se mu dcera nevrací domů, běžel za pánem. Nikdo ho však do zámku nechtěl pustit. Tak stál před vraty a čekal, až se pan Heralt objeví. Ten byl však kdesi na lovu a nevěděl, co se na plumlovském zámku děje.

Panna zatím pilně vyšívala. Na modré stuze vyrostly pomněnky, kolem nich tráva a rákosí. Mezi pomněnkami vyšila rybí očka a vodní lilie. Na tu krásu byla radost se podívat, ale modrá stuha konce neměla, jako by jí neubývalo.

Když paní Johanka ráno přišla, panna nebyla s prací hotova.

„Tak přece jsem tě dostala,“ řekla paní. „Jak vidím, tys asi v noci spala nebo na jiné věci, než na práci myslila.“

Panna hleděla na zlou paní bez bázně. Když jí pořád dělala výčitky, na svou obranu řekla:

„Ty, paní, dobře víš, že nemluvíš pravdu. Už tři noci jsem nespala, abych ti dílo odvedla. Ale ty pořád nejsi spokojena. Tak dlouhou stuhu, jakou tys mi dala, bych týden vyšívala ve dne v noci. To ale jenom tvoje zloba tě k tomu vedla, abys mne v komoře pod zámkem držela. Já tě za to proklínám! Od tohoto dne ať nemáš nikdy pokoje a pořád jehlou pícháš a bez konce vyšíváš i po smrti. Až se plumlovský zámek kámen po kameni rozpadne a jednoho dne ho voda zavalí, teprve potom se klidu dočkáš!“

Když to panna řekla, stuhou si hrdlo zadrhla. Paní Johanka viděla, že kovářova dcera nad ní vyhrála a už nikdy nevezme svou kletbu zpět. Rychle komoru na zámek zavřela a běžela pryč.

Když se pan Heralt se svojí družinou vracel z lovu, uviděl u brány kováře. Ten mu s pláčem pověděl, že jeho dcera je už po tři dny v zámku a nikdo o ní neví. Pán hned běžel k paní Johance a ptal se po kovářově dceři, ale ta se na něho osopila:

„Co ty se ptáš po té sprosté holce? Dala jsem jí nějaké vyšívání, a protože s ním nebyla hotova, sedí ještě v komoře.“

Ale pán jí nevěřil, tak mu paní dala klíče od komory, aby se tam sám podíval. Pán běžel a všechny dveře odemkl, než tu pravou komoru našel. Když dveře otevřel, vlastním očím nevěřil. Komora byla plná modrých pomněnek, ale po kovářově dceři nebylo ani památky. Od té doby ji už nikdo nikdy neviděl, protože se proměnila v modré pomněnkové kvítky.

Na zámku mezi pány pak nesvornosti přibývalo. Pan Heralt se paní Johance vyhýbal, a jinam chodil a ona pořád jenom vyšívala, jak jí to panna před smrtí předpověděla a zbavit se toho vyšívání nemohla, i kdyby byla chtěla.

Plumlovský zámek se začal kámen po kameni rozpadat, a rozpadá se podnes. Když z něho spadl kus zdiva, lidé pod zámkem říkali, že si pro něj přišla kovářova dcera. Tak se její kletba vrchovatě naplnila, protože když jednou paní Johanka seděla na svahu pod zámkem a do jehly navlékala, klubíčko jí spadlo s klína. Kutálelo se po svahu dolů a bylo by spadlo do rybníka, kdyby se tu nebyl najednou objevil neznámý rytíř. Ten klubíčko chytil a paní dvorně podal. Jak paní Johanka po klubíčku sáhla, v tu chvíli celá zkameněla a rytíř zase zmizel. A tak tam dodnes paní sedí pod zámkem s jehlou v ruce a čeká na vysvobození. Kolem rybníka kvetou každým rokem pomněnky a je jich tam až modro. Zkamenělá paní se musí na ně dívat a čekat, dokud kletba nepomine.

O LOKAJI MATESOVI, KTERAK PANA HRABĚTE PŘESVĚDČOVAL, ŽE HUSY NĚKDY MAJÍ DVĚ NOHY A JINDY ZASE JEN JEDNU

Na zámku v Čechách pod Kosířem měli jednou hloupého hraběte. To vám bylo hotové budižkničemu a nanictrdlo, že se bez lidské pomoci sám ani neobešel. Když pan hrabě byl pořád taková matička a k lepšímu to nevedlo, jeho paní matka se už na něho nemohla dívat. Vybrala mu tedy lokaje Matesa, aby mu sloužil a o něho se staral. Ten potom musel pana hraběte oblékat do kalhot i do košile, do střevíců s mašlemi ho obouvat a hřebíčkový kabát s krajkami na něj natahovat, bílou paruku mu česat a pudrovat a vůbec udělat, co bylo potřeba. Lokaj Mates se točil kolem mladého hraběte od samého rána, když se pán vyspal, až do pozdního večera, kdy ho do postele ukládal. A někdy ani večer neměl klidu.

Když hrabě nemohl usnout, hned volal a naříkal si, že ho všechno v posteli tlačí.

„Mates, šel sem a natřásl mi ty peřiny! Jsou jako centy těžké.“

A lokaj Mates šel a ze všech sil třepal peřinama, až peří lítalo komnatou jako v chalupě o dračkách, jen aby byl pan hrabě spokojen. Sotva hraběte přikryl a on se obrátil na jiný bok, postel pod ním zavrzala a on už zase volal:

„Mates, šel sem a spravil mi tu postel, aby tolik nevrzala! Vždyť kvůli tomu ani spát nemohu!“

A Mates honem vlezl hraběti pod postel a vlastním hřbetem ji podpíral, jen aby pan hrabě mohl spát. Tak se kolikrát stalo, že ti dva přece jen konečně usnuli, chudák lokaj Mates pod postelí a hrabě v prachových peřinách.

Když šel jednou pan hrabě z Čech na procházku - a on málokdy chodil pěšky, protože se raději vozil v kočáře - musel Mates běžet před ním a odhánět psy a husy panu hraběti z cesty, aby mu snad, nedej bože, neublížili. Vtom odkudsi ze dvorka vyběhla pěkná sviňka štětinka a hned se měla k panu hraběti. Věřte nevěřte, vběhla mu přímo pod nohy. Než se stačil lokaj Mates ohlédnout, už jel pan hrabě na svini a křičel na celou dědinu:

„Svině mne sebere! Svině mne zabije! Dobří lidé, pomozte!“

Sousedé se sbíhali se všech stran a smáli se, až se za břicho popadali, ale nikdo hraběti nepomohl. Jen lokaj Mates běžel mladému pánu na pomoc. A jak tak horem pádem utíkal, zakopl o vlastní střevíc a padl nosem rovnou do bláta.

Zatím sviňka štětinka pobíhala sem tam, až nakonec shodila pana hraběte rovnou do hnoje. To vám byla podívaná! Než se ti dva, hrabě s lokajem, z té sloty vyhrabali, všichni lidé se pro jistotu rozutekli. Nikdo nečekal, až se ta panská láska proti nim obrátí a bude si na nich svou hraběcí zlost vylévat. Náves byla v tu chvíli prázdná, nikde nikdo.

Když se lokaj Mates s panem hrabětem dovlekli do zámku, umazaní od bláta a od hnoje, všichni už tam věděli, co se jim přihodilo. Paní hraběnka lomila rukama a honila sloužící, aby jim v kuchyni ohřáli několik věder vody. Sama ale k hraběti nešla, jenom krajkový kapesníček s voňavkou u nosu držela a lítostí nad mladým pánem slzela.

Když se voda ohřála, nalili ji sloužící do veliké kádě. Napřed svlékli pana hraběte a pořádně ho ve vodě odrhli, potom se v ní musel vykoupat i lokaj Mates. Dlouho jim to trvalo, než se ti dva řádně umyli. A pan hrabě nechal ještě na sebe vylít celou lahvičku voňavky, takže voněl dvakrát tolik, než předtím. Když ho potom znovu Mates oblékl a na hlavu mu posadil novou paruku, dostal pan hrabě veliký hlad.

„Mates, šel a přinesl mi pečenou husu se zelím a knedlíkem! Mám veliký hlad.“

A tak lokaj běžel do kuchyně za kuchařkou. Sám měl také hlad jako vlk a hned spustil, že pan hrabě chce pečenou husu.

„A co by nechtěla ta panská hubička?“ smála se kuchařka, ale jako na obrtlíku běžela do sklepa, aby panu hraběti vyhověla.

Husu měla už upečenou, tak ji dala jen do trouby ohřát. Mates si zatím sedl v kuchyni na lavici a koukal, co by kde dobrého snědl. Když nic na stole nebylo, povídá kuchařce:

„Anka, já mám takový hlad, že bych snědl nevím co.“

„Tak ho hlaď a neukousni si přitom jazyk, panáčku! Toho tvého by přece jen byla veliká škoda,“ smála se mu kuchařka.

Mates ale na lavici posedával a do žertu mu moc nebylo. Už toho od rána zažil s panem hrabětem požehnaně. Tak spustil pěkně, jako když másla ukrajuje.

„Víš co, Anka? Dej mi také kus husy! Pan hrabě to stejně nepozná a mně se uleví.“

„Copak tě to ale napadlo, Mates? Copak jsi pan hrabě? Jen si vezmi tamhle na polici krajíc chleba. A když máš hlad, tak si ho posol a jez!“ řekla kuchařka a pořád se točila kolem kamen a o Matesa nedbala.

Mates však znovu škemral a prosil:

„Anka, dej si říct! Já jsem s panem hrabětem jedna ruka od rána do večera, tak proč bych s ním nemohl jíst jednu husu?“

„Mates, ty a pán? Že tě huba nebolí! Ty jsi pán leda tak z kozího zámku, a na sviním hrádku. Jen pěkně počkej, až uvařím pro všechny, potom dostaneš také svůj díl.“

Hned nato vytáhla z trouby pěkně propečenou husu a položila ji na malovaný talíř, obložila kolem dokola zelím a knedlíkem. Talíř dala Matesovi a hnala ho ze dveří, aby jídlo nevychladlo. Matesovi se už dělaly hladem mžitky před očima a před ním na talíři ležela husa do zlatova upečená. Dvě baculaté nožičky trčely pěkně ze zelí, a jak přitom voněly, škoda povídat.

Když za Matesem zapadly dveře od kuchyně, zůstal na chodbě sám. Honem se rozhlédl do leva i do prava, jestli někdo nejde. Na štěstí nikdo nešel. Rychle položil talíř na okno a ráz dva měla husa jednu nohu pryč. Mates ji slupl jako malinu, potom se oblízl až za uchem a prsty utřel do podolku. Pak teprve vzal talíř a šel k panu hraběti.

Sotva dveře otevřel, už na něho hrabě volal:

„Mates! Kdes byl tak dlouho, sakrapes. Ještě že jsem tu hladem neumřel. Dal sem tu husu!“

A jak Mates položil talíř na stůl, pustil se hrabě hned do jídla, až mu za ušima lupalo. Nejdříve snědl husí prsíčka, která se mu pod prsty zrovna rozsýpala, potom se zakousl do husí nohy. Hrabě nic nedbal, že si krajky na rukávech umaže, jen jedl a jedl a Mates mohl na něm oči nechat.

Když hrabě snědl celou husu i se zelím a knedlíkem, vzpomněl si, že ta husa měla jen jednu nohu a bylo mu to divné.

„Mates! Kdepak tu husu vzal? Takovou jsem ještě nejedl, aby měla jen jednu nohu, sakrapes!“

Lokaj přešlápl z nohy na nohu a potom povídal:

„Svatá pravda, milostpane hrabě! Taky jsem se divil, když tu husu na dvoře chytali, že měla jen jednu nohu a ne dvě.“

Hrabě ještě chvíli nad tím kroutil hlavou, potom se mu ale chtělo strašně spát. Zíval a zíval na celý svět a oči se mu klížily. Mates mu honem ustlal do prachových peřin a pána tam uložil. Sotva pán zavřel oči, už nevěděl o světě a chrápal, jako kdyby řezali celý les. Mates si sedl vedle něho na stoličku, složil ruce na prsou a za chvíli také spal, až to všichni v zámku slyšeli.

Když se po tom dobrém obědě oba vyspali, dal pan hrabě zapřáhnout do kočáru, že si spolu vyjedou na čerstvé povětří. Matesovi se moc nechtělo, ale co mohl jiného dělat, než poslechnout. Tak pana hraběte zase pěkně oblékl do jiného kabátu a na hlavu mu posadil třírohý klobouk, do ruky mu dal černou hůlku se zlatým knoflíkem a jeli.

Sotva byli za vraty, letělo kolem nich hejno bílých husí k potoku. Pan hrabě vykoukl z kočáru, dívá se a počítá jim nohy. Jedna, dvě, jedna, dvě. Potom se obrátil k Matesovi a povídá:

„Mates! Kouknul se na ty husy, sakrapes! Všechny mají po dvou nohách a jenom ta moje pečená měla jednu.“

Lokaj v koutku kočáru podřimoval, ale jak šlo o husy, hned byl vzhůru. Když se hrabě pořád vyptával, jak je to s těma husíma nohama, poškrábal se Mates za uchem a povídá:

„Milostpane hrabě, když chytali tu vaši husu, sám jsem to viděl, měla jen jednu nohu. Však se podívejte támhle k potoku, co je tam husí a kolik jich má jenom jednu nohu.“

Hrabě se podíval oknem a opravdu. Bylo tam veliké husí hejno a dobrá polovina z nich stála na jedné noze a druhou neměla. Vtom kočí práskl bičem, husy zakejhaly a s velikým křikem se hnaly do vody.

„Mates! Mates! Viděl? Ty husy mají všechny po dvou nohách! A tu druhou měly schovanou pod křídly. To mi Mates, pověděl! Proč jenom ta moje, co jsem měl dnes k obědu, měla nohu jednu?“

Lokaj Mates se probral z dřímoty docela, ale nedal se:

„Milostpane hrabě! To již tak někdy v životě bývá, že někdy dvě je jedna a jindy zase jedna jsou dvě, jako s těma husama.“

Pan hrabě si to dvakrát přeříkal, ale moudrý z toho nebyl, ani když si to na prstech spočítal. Nakonec se rozhodl, až příště si pošle Matesa pro pečenou husu, hned mu poručí, aby měla dvě nohy, a bude to.

O DVANÁCTI LOUPEŽIVÝCH RYTÍŘÍCH, KTERAK SE ZA MUZIKANTY VYDÁVALI, A LOUPILI A LIDI MORDOVALI, AŽ JE SRDNATÁ PANÍ ZUZANA Na ŠIBENICI PŘIVEDLA

Na hradě Boskovicích kdysi seděl pan Jan Ježek z Boskovic a měl plno starostí se svým bratrem Vaňkem, který mu držel půl městečka. I když to byli bratři, špatně se spolu rovnali: A to ještě měli oba po otci hrad Vícov na Plumlovsku. Tak vlastně páni bratři ani z vády nevycházeli a nejraději se měli, když jeden druhého neviděli. Ještě že paní Zuzana byla moudrá žena. Oba bratry, manžela i švagra Vaňka, vždycky usmířila.

Jednou se ta moudrá paní rozhodla, že se pojede na Vícov podívat, jak tam purkrabí hospodaří. Pan Jan ji nechtěl pustit, ale paní Zuzana stála na svém.

„Musím tam jet, pane manželi! Ty máš dost starostí tady a na Vícov už tvoje oči nedohlédnou. Kdo ví, co tam ten purkrabí Puška dělá a jak to naše zboží vlastně spravuje. Neměj o mne žádné obavy, moji lidé mne už ohlídají.“

Když pan Jan viděl, že paní nepřesvědčí, raději svolil a sám vybral pro ni spolehlivé lidi z čeledě, aby paní doprovázeli. V zemi totiž nebylo bezpečno. Kdejaký zeman i rytíř se chytal loupežného řemesla, místo aby chránili cesty a lidé mohli beze strachu putovat. A přesto se paní Zuzana vydala jednoho dne na cestu a dojela bez nesnází až na Vícov.

Na hradě paninu návštěvu nečekali. Purkrabí Puška sjížděl někde s přáteli po okolních tvrzích a nebylo ho. Byl to čtverák nad čtveráky. Nikdo z čeledě nevěděl, co pan purkrabí vlastně pořád dělá. Sem tam se něco povídalo, ale kdo by dal na babské řeči, toho by purkrabí ze služby vyhnal.

Paní Zuzana přijela opravdu nečekaně a dlouho trvalo, než hradní bránu otevřeli. Potom se lidé kolem ní sběhli a s radostí ji vítali. Paní se nejdříve sháněla po purkrabím.

„Milostivá paní,“ omlouval ho šafář,“ do večera jistě pan purkrabí dojede. Ale my se o tebe také dobře postaráme i komoru na spaní ti přichystáme.“

„Dobře, šafáři! Ubytuj moje lidi a truhlici mi ulož na komoru! Potom se ráda s tebou projdu po hradě a ty mi povíš, co je tu nového.“

Když paní prošla stáje, chlévy, sklepy a do čeledníku nahlédla, moc spokojena s hospodářstvím nebyla. Sýpku našla napůl prázdnou a to bylo po žních. Dobytek byl také všelijaký a čeládka byla hladová. Proto hned uhodila na šafáře.

„Nějak divně to tu vedete. To si musím s panem Puškou pořádně promluvit, jinak z vícovského zboží nezůstane nic víc než ten holý kámen,“ řekla.

Když šafář viděl, že paní neoklame, leccos paní Zuzaně pověděl a také si postěžoval na pana purkrabího.

„Jen to na mne, paní, nepověz! Hned bych musel i s rodinou pryč a kdo ví, jestli by mi pan purkrabí o život neukládal.“

„Nic se, šafáři, nestrachuj! Panu Puškovi nic na tebe nepovím za to, žes mi všechno po pravdě pověděl. Jen se neboj!“

Ale i od čeledě slyšela paní jen samé stížnosti. Každý se pana Pušky bál víc než čerta. Tak si paní Zuzana umínila, že to jen tak nenechá a pana purkrabího pěkně stiskne, aby věděla, co je zač.

Když druhý den purkrabí pan Puška přijel, uvítala ho ona sama a bez dlouhých okolků mu pověděla všechno, co měla na srdci. Purkrabí si ani nevydechl a paní už ho vedla po hradě a chtěla to a ono vědět. Ale pan Puška nebyl ledajaký chlap a snažil se paní Zuzanu si udobřit. Na všechny její nářky pokorně a zkroušeně odpovídal a sliboval, že vše brzy napraví. A když byly její výtky u konce, povídal:

„Jestli se na mne nebudeš zlobit, paní vzácná, zítra vystrojím na Vícově na tvoji počest veselici. Při muzice jistě na všechny vády a mrzutosti zapomeneš a vše se v dobré obrátí. A když dovolíš, půjde do kola i chasa.“

„Jsi liška, pane purkrabí, ale mne si jen tak neudobříš. Zítra tu muziku udělej a chase dej na ni nové šaty! V těch hadrech, co chodí, by ti moc cti neudělala“, řekla paní a šla do své komory. Toho dne se už neukázala a večeři si nechala přinést nahoru.

Purkrabí však nelenil, hned svolal chasu a oblékl ji do lepších suknic, halen a kalhot, aby bylo paní Zuzaně po vůli. Pak dal rozkazy, co se musí do zítřka připravit a sám jel sjednat muzikanty.

Druhého dne bylo na Vícově jako o hodech. Lavice a stoly vynesl a postavili na dvůr pod starou lípu, ze sklepa vyvalili pár soudků vína a v kuchyni se od rána vařilo a peklo. Než to všechno schystali, muzikanti byli před branou.

Na koních přijeli statní chlapíci samý fábor a pentle, víc potulní rytíři než muzikanti. Sotva jim bránu otevřeli a oni koně uvázali, hned se vítali s panem Puškou jako staří známí. A ten jen na ně naléhal a prosil, aby už hráli:

„Kamarádi, začněte s tou muzikou a hřejte do roztrhání! Paní Zuzana je žena pohledná a do tance jako divá. Viděl jsem ji jednou tančit na Boskovicích a šla z kola do kola.“

„Jen se neboj, pane Puško! My ti pomůžeme z bryndy. Je-li ta paní taková, jak říkáš, sám ti ji provedu v tanci,“ sliboval mu jejich primárius a bral do ruky skřipky.

Pak si muzikanti ovlažili hrdlo dobrým vínem a hned spustili. Pištci foukli do píšťal, dudy zakvičely, kobza zahučela a skřipky zajásaly. Chasa se chytla za ruce a pustila se do tance.

Muzikanti ještě ani první kousek nepřehráli, když se na schodech objevila paní Zuzana v nové dykytové suknici a v kabátku se zlatými kvítky. Pan Puška spěchal paní naproti a hned ji prosil, aby s ním šla do kola. Paní mu podala ruku a řekla:

„Snad se v kole spolu lépe shodneme než v tom hospodaření, pane Puško!“

„To ti, paní, rád dokážu!“ zasmál se pan Puška a zatočil s ní v kole, až se jí mžitky před očima dělaly a dech se tajil.

Muzika to byla náramná. Už dlouho neměla hradská chasa takovou. Po tanci si sedla paní Zuzana s purkrabím Puškou za stůl a z kuchyně jim nosili nadívané skřivany s křepelkami, bažanty a koroptve a ze sklepa staré uherské víno. A potom přinesli ještě medový koláč sypaný skořicí. Paní si ode všeho kousek uštípla a ostatní spořádal pan Puška sám. Muzikanti hráli a hráli a paní Zuzana se usmívala. Vše bylo v nejlepší shodě, nikde ani mráčku.

Když bylo asi po desátém tanci, paní Zuzana se zeptala:

„Poslyš, pane Puško! Máš ty ale náramné muzikanty. Chovají se jako rytíři a hrát také dovedou. Až budeme mít na Boskovicích hosty, pošlu si pro ně.“

„Když ty se dohodneš s jejich primáriem, paní, jistě rádi přijedou. Počkej, hned ho zavolám a sama mu řekni.“

Pan Puška kývl na toho, co hrál prim. A ten rád přišel ke stolu. Před paní mávl až k zemi velkým baretem s pavím pérem a hluboce se přitom uklonil. Potom už jeho slova jen pršela.

„Jsem ti k službám, krásná paní! Zahrajeme všechno, co si budeš přát, co bude tvému srdci milo. Jen poruč a vše bude splněno.“

„Tys mi ale lichotník, a znalý řeči zrovna tak jako dobré muziky,“ smála se paní Zuzana. „Tuhle panu Puškovi jsem už říkala, že bych si vás ráda pozvala na hrad boskovický. Přijedete?“

„Moc rádi, vzácná paní! Jen řekni kdy a my přijedeme a tvoje hosty dobře pobavíme.“

„Tak ujednáno,“ usmála se paní Zuzana. „Přijeďte od příští neděle za týden. Budu vás čekat.“

A primárius se zase ukláněl až k zemi a po paní Zuzaně házel jiskrným okem. Potom si pan Puška začal z poháru přihýbat víc a víc a k paní Zuzaně milostně hovořit. Ta se napřed tomu smála, ale potom se zvedla a šla spát. A pan Puška pil a pil a brzy o sobě nevěděl, ani muzikanty už nevyprovodil. Kdy z Vícova odjeli, ani nevěděl...

Když se pan Puška druhého dne vyspal, byla paní už pryč. Moc ho to mrzelo, ale co se dalo dělat. Tak si jen povzdechl:

„Eh, co s ženskou! Přijela, viděla a je ta tam. Snad pro jednou tak zle nebude, aby zase nebylo dobře. Ještě to nějaký ten čas na Vícově vydržím. Potom si koupím sám někde statek a budu hospodařit jen pro sebe.“

Dobré předsevzetí měl pan Puška. Ale horší bylo, že ho přítelíčkové a kamarádi lákali a ke zlému měli. Pijatyka stíhala pijatyku a Puška se s pány tak zapletl, že už z jejich spolku nemohl utéci. Když primárius, jinak také řečený Klobása, dal vědět, sebralo se dvanáct okolních pánů a jeli třeba kus světa za loupeží. Jinak každý seděl na svém hrádku, zlobil se s čeládkou a hrál si na poctivého pána. Tak si vedlo dvanáct pánů-muzikantů, ale málokdo to o nich věděl. Kam přijeli, tam se dříve nebo později něco semlelo.

Když bylo před tou nedělí, co si je paní Zuzana pozvala na Boskovice, sjeli se napřed všichni na Vícově, odkud se pod vedením pana Pušky vydali na cestu. V Boskovicích už byli připraveni jak na hosty, tak i na muzikanty. V kuchyni se už dlouho před tím peklo a vařilo a paní Zuzana měla mnoho starostí, kam všechny ty hosty uloží. Měl dojet sám pan markrabě moravský i pan Vaněk z Boskovic a ještě jiní páni. Když muzikanti s panem Puškou dojeli, sešla na dvůr a sama je vítala:

„Buďte na Boskovicích vítáni! Jídla a pití je tu dost. Jen ty, pane Puško, se měj na pozoru a nepij víc, než tvoje hlava unese! Potom nevíš, co povídáš a kdo ví, jestli by pan Jan z Boskovic byl k tobě tak shovívavý, jako já na Vícově.“

Pan Puška se omlouval, ale co plátno, paní Zuzana na nic nezapomněla a hned ho zvala:

„Jen pojď, pane Puško! Pán už na tebe čeká a rád si tě poslechne, až mu budeš vyprávět, jak na jeho vícovském zboží hospodaříš.“

A purkrabímu nic jiného nezbylo, než paní poslechnout.

Když všichni hosté přijeli a k hostině zasedli, bylo na Boskovicích veselo. A když muzikanti spustili, sám pan markrabí se v kole natřásal a s paní Zuzanou tancoval. Muzikanti vyhrávali, jak uměli nejlépe, a ještě k tomu všelijaké šašky tropili. Panu Janovi vzali potají s krku zlatý řetěz a u paní Zuzany jej našli v sukni. Panu Vaňkovi, který byl hašteřivý, dali do kapouna zelenou žábu a ta vyskočila z mísy na stůl, právě když do masa zakrojil. I na samého markraběte si počíhali a našli u něho krajkový šátek paní Zuzany. Protože byli všichni dobré vůle, nikdo se na nikoho nezlobil a páni se jejich kouskům rádi zasmáli.

Když se potom paní Zuzana s muzikanty na dvoře loučila, dala jim bohatou výslužku a ještě každému váček peněz. Pan Klobása líbal paní uctivě ruku a prosil ji:

„Vzácná paní, až pojedeš zase na Vícov, zastav se u mne na Čertově hrádku u Stínavy. Rád tě tam uvítám a pohostím.“

„Tak jsem se přece nemýlila, když jsem ve vás viděla víc rytíře než muzikanty,“ usmála se paní Zuzana. „Ty, pane, rytíře v sobě nezapřeš. Ráda se přijedu podívat na tvůj hrad a bude to co nevidět.“

Pan Klobása se s paní rozloučil, potom všichni sedli na koně a otevřenou boskovickou branou vyjeli ven. Také pan Jan se za nimi oknem díval a zdálo se mu, že ti páni jsou zrovna tak dobrými jezdci jako muzikanty a s rytíři by si byli nezadali. Paní mu ale nic nepověděla.

Netrvalo dlouho a paní Zuzana si zase vzpomněla, že se podívá na Vícov. Jan z Boskovic jen mávl rukou a byl rád, že mu paní pomáhá majetek ohlídat. Pan bratr ho zase svými spory zlobil a tak z boskovického hradu odjet nemohl. Druhého dne se paní vypravila se svým průvodem na Vícov.

Když dojeli do Hrochova, paní si usmyslela, že se lesem trochu projede, aby na ni počkali. A protože paní Zuzana měla čeleď dobrou a poslušnou, co řekla, to platilo. Nikdo se jí na nic neptal. Paní tedy sedla na koně a vyjela tím směrem, kde měl být Čertův hrádek.

Zanedlouho dojela k potoku a uviděla na strmém kopci malý hrádek, dala se hned po cestě vzhůru. Když dojela k bráně, nikdo ji nevítal, Hrádek byl opuštěný. Paní to neodradilo, zavedla koně do křoví a sama prošla pootevřenou branou, aby se podívala, jak ten rytíř hospodaří.

Všude bylo vidět špatného hospodáře. Nikde ani slepice, ani husy, jen před konírnou plno slámy a hnoje. Paní Zuzana se poohlédla po dvoře, ale když nikde nikoho neviděla, vyšla po schodech nahoru do jizby. Prošla jednu i druhou, a když vešla do třetí jizby, ztrnula. Uprostřed stál dubový stůl a na něm sekyra. Kolem bylo plno ssedlé krve a po zemi se válelo několik lidských prstů s prsteny i bez nich. Bůh ví, komu patřily.

Paní boskovická hned poznala, že pan Klobása na Čertově hrádku je prachsprostý lapka, který ji vlákal do svého sídla. Ale nezalekla se ničeho. Do šátku vzala opatrně jeden useknutý prst i se zlatým prstenem a schovala jej do kapsáře. Rychle spěchala odtud. Když ale chtěla projít pavláčkou, zvenku zaslechla dusot koní. Honem se ukryla ve výklenku za dveřmi a v tu chvíli přijelo na dvůr dvanáct rytířů na koních a mezi nimi byl také pan Puška, purkrabí na Vícově.

Paní Zuzana utéci nemohla. Když rytíři dali koně do konírny, všichni spěchali po schodech nahoru a kolem ní přešli s velikým halasem. Pan Václav řečený Klobása se dal právě slyšet, že se už těší na tu holubičku z Boskovic a purkrabí Puška ho chlácholil:

„Však se brzy dočkáš, paní je zvědavá. Jak ji znám, jistě sem brzy přijede. Co ta si vezme do hlavy, vždycky to udělá.“

„To si můžeš být jistý, pane Puško!“ pomyslela si paní Zuzana. „Nikomu z vás nezůstanu nic dlužna ani tobě.“

Když už všichni byli v jizbě, opatrně vyklouzla z výklenku a jako lasička sjela po schodech dolů a utíkala k bráně. Měla štěstí, že nikdo ji neviděl. Potom odvázala v křoví koně a tryskem ujížděla k Hrochovu, kde ji už čeleď čekala. Tentokrát si paní na Vícově odpočinula jen chvíli, o nic se nezajímala a zase se chystala k odjezdu, že prý na ni nějaká horkost a zimnice jde.

„Paní, na noc z hradu nejezdi! Nevíš, co se ti může na cestě přihodit,“ domlouval jí šafář, ale paní na jeho radu nedala.

„Neměj strach, dobře dojedeme. Jen řekni panu purkrabímu, ať mi sjedná na neděli zase ty muzikanty. Budeme mít na Boskovicích hosty. A ty mi pošli někoho z ženské čeledi k ruce, bude moc vaření.“

Šafář slíbil, že všechno dobře vyřídí a ještě poslal pár ozbrojených pacholků; aby paní na půl cesty doprovodili.

Když se paní Zuzana šťastně vrátila na Boskovice, zašla za manželem do komory a vedla k němu dlouhou řeč. Pan Jan byl pak moc rozezlen, ale nikomu se s ničím nesvěřil. A na neděli sezvali na hrad zase plno hostů i pana markraběte. Na hostinu padlo mnoho husí, kachen a slepic i zvěřiny, že ani sklep na ně nestačil. Paní Zuzana ještě ptáčníkovi vzkázala, aby jí donesl pro vzácné hosty koš jeřábků. Všeho bylo jako o hodech, jen paní Zuzana chodila celá ustaraná, jakoby ji něco trápilo.

V neděli přijeli hosté i muzikanti. Brána boskovického hradu se netrhla od rána, pořád někdo přijížděl. Když dojeli muzikanti, paní je sama šla uvítat. Pan Klobása, jejich primárius, jí dlouze líbal ruku a velice litoval, že nepřijela na Čertův hrádek, jak mu posledně slíbila.

„Milý pane Václave, chtěla jsem se u tebe zastavit, ale nějak mi zdraví nesloužilo a tak jsem byla na Vícově jen na obrátku. Jistě ti o tom pan Puška povídal.“

„Pověděl jsem, paní! Všechno jsem pověděl a všichni jsme tě litovali,“ vemlouval se k paní boskovické pan Puška, který také přijel s muzikanty.

Paní Zuzana je hned vedla do hodovní síně a poručila jim dobrého pití a jídla nanosit. Potom se rytíři-muzikanti pustili do hry. Jednu písničku hráli za druhou, ani na kejkle a šaškoviny nezapomněli. A když se hostina chýlila ke konci a bylo vše v nejlepším, povstal pan markrabí od stolu a začal chválit muzikanty a děkovat jim, že tak dobře panstvo pobavili. Potom ale z ničeho nic na ně spustil jinou, až se páni divili.

„Ale za to, páni rytíři, za tu zvůli, kterou mezi lidem pácháte, že jej okrádáte a zabíjíte, za tu se budete před zemským soudem zodpovídat!“

V tu chvíli se dveřmi nahrnulo mnoho zbrojného lidu a než se páni rytíři nadáli, už jim vojáci ruce vázali. Marně se pan Klobása vzpěčoval a paní Zuzanu o pomoc prosil. Ta s přísnou tváří řekla:

„Pane! Já jsem tě dobře uvítala na boskovickém hradě i za hru odměnila, ale tys mi vystrojil pěkné přivítání na čertově hrádku. Já svým hostům nedávám prsty utínat, pane Klobáso, jako je tvým zvykem!“

A v tu chvíli položila na stůl šátek s lidským prstem a prstenem, co na jeho hrádku vzala. Mezi panstvem to zašumělo, paní omdlévaly, páni tasili meče. Jen dvanáct rytířů, pan Václav z Číhovic řečený Klobása, Zdeněk a Bohuněk Puklice z Čech, Oneš Cikán z Čelechovic, Jarek z Hluchova, Jan House z Krumsína, Mikuláš Dítě z Ohrozimi, Pešík Kopáč z Podháje, Arkleb ze Stařechovic, Buzek ze Ptení, Jan z Lešan a také pan Puška z Kunštátu, purkrabí na Vícově, stáli tu jako viníci. A lidé tomu nemohli zprvu ani uvěřit, že mají před sebou takové lapky a mordýře.

Zásluhou srdnaté paní Zuzany Boskovické se jim dostalo spravedlivého trestu. Tak neslavně skončili rytíři-muzikanti to svoje dvojí řemeslo a nikomu už nikdy nezahráli. Nejhůře z nich dopadli pan Klobása s panem Puškou. V Brně na Špilberku je kat sťal jiným pro výstrahu.

O JEČMÍNKOVI, KTERAK V JEČMENI NA SVĚT PŘIŠEL A PŘED PANSKOU ZLOBOU SE MUSEL UKRÝVATI, PROTOŽE CHTĚL PODDANÉMU LIDU POMOCI KE SVOBODĚ

Na chropyňském zámku žil kdysi jeden moravský markrabí. Za jeho panování se tu scházeli a rokovali páni z celé moravské země i cizinci, když chtěli s markrabím jednat. Na zámku i v městečku bylo pořád plno panstva a cizí čeledě. Domácí lidé na cizáky žehrali, že se tu jako ve svém roztahují a poroučejí. Hostina střídala hostinu, turnaje a štvanice byly na denním pořádku. Okna v zámku svítila dlouho do noci a muzikanti bez oddechu vyhrávali pánům k tanci den za dnem.

Zatím sedláci pracovali od slunce východu do slunce západu na panském. A když jindy nebylo času, pak teprve v noci na svém. Než panská pole na jaře obdělali, přišlo léto a s ním bohatá úroda. Než všechno pokosili a do stodol odvezli, byl tu podzim a na polích se urodila řepa, na chmelnicích dozrál chmel. Práce bylo pořád dost, ani si neoddechli a tak šel rok za rokem.

Markrabí byl kdysi dobrým hospodářem, ale potom ho páni zkazili. Pořád mu jenom pochlebovali a turnaje chystali, aby svou sílu a obratnost předváděli, o vládu v zemi a lid se nestarali a markrabí také ne. Když to všechno jeho paní markrabinka viděla, jak si páni špatně vedou, mnohokrát svého muže napomínala. Častokrát ho prosila, aby dbal svých povinností markrabího, jinak že moravskou zemi přivede ke zkáze.

„Můj pane manželi, jen se dobře podívej, jak ti páni chtějí po tobě pořád nové statky a dary. A ty jim je rozdáváš plnýma rukama. Až jednoho dne nebudeš mít z čeho rozdávat, stejně tě páni opustí. Zatímco tvoji poddaní by tě jinak milovali, kdybys je tak velikou robotou a daněmi netížil. Hleď víc na prospěch země! Snaž se rozmnožovat její statky a před nepřáteli a cizáky ji lépe chraň! Je toho potřeba.“

Tyhle řeči slyšel markrabí tuze nerad. Když však zbytí nebylo, paní ho znovu prosila, aby se vzpamatoval a na srdce mu kladla jeho povinnosti, markrabí se na ni osopil.

„Dej mi už pokoj s těmi ženskými tlachy. Já mám jiné starosti, než ti tam dole v chalupách. Dej jim něco peněz a bude od nich pokoj! Kdyby se starali o to, co jim patří a náleží, hladu by neměli. Moravská země je dost bohatá, aby nás všechny uživila. Jen ty se nestarej, paní, čemu ženská hlava nerozumí a raději si hleď kolovratu!“

Potom zase spěchal za pány do hodovní síně a tam při dobrém víně na markrabinčiny stesky brzo zapomněl.

Ale paní markrabinka nezapomněla. Starala se o poddané, chodila mezi ně do chalup a statků, kde bylo třeba pomoci, tam pomohla. Její ruka byla štědrá, ale všechnu bídu zažehnat přece jen nemohla.

Tak byla mezi lidem čím dál tím větší nespokojenost. Protože se markrabí s pány staral jenom o sebe a o ty svoje kratochvíle, co se v markrabství dělo, nevěděl. Až jednoho dne se poddaní začali bouřit a nechtěli na panském už pracovat, dokud jim daně a robotu nesníží.

Když se to markrabí dozvěděl, hned běžel k paní markrabince a vyčítal jí:

„To je tvoje vina! Ty ses jich pořád jenom zastávala a byla k nim laskavá. Teď všichni zvedají hlavu a vymáhají svobody. Ty v sobě nikdy nezapřeš svoji zemanskou krev a to, že jsi z toho prostého lidu sama vyšla!“

Paní se zarazila. Bylo to poprvé, co jí markrabí vyčetl její chudý, ale starobylý rod. Potom hrdě zvedla hlavu a markrabímu odpověděla:

„Dělala jsem, pane, co za dobré jsem uznala, abych těm lidem pomohla. A tebe jsem už dávno varovala před těmi spolky s pány. Ale tys jenom jim naslouchal. Teď máš, cos chtěl!“

„Jestli však jim ty svobody povolím, těžko si pány potom udržím a bude z toho vojna,“ naříkal markrabí. Potom ho popadl zase veliký hněv a křičel na ni: „To jen kvůli tobě všechno povstalo. Ty, paní, bys chtěla sama v zemi vládnout a být ze všech nejrozumnější. Jdi mi z očí, nebo se něco zlého stane a já zapomenu, žes má žena!“

Když to paní markrabinka slyšela, co jí všechno manžel za vinu dává, o milost ho neprosila, ani netišila jeho hněv. Věděla, že ho páni poštvali proti ní, aby jich byl víc poslušen než dosud. Mlčky se jen otočila a beze slova odešla.

Ve své komnatě si přehodila přes hlavu prostou plachetku. Vzala na sebe dlouhý a široký plášť, protože čekala dítě, a tak oblečena vyšla paní ze zámku. Nikdo ji v bráně nepoznal, nikdo ji nezastavil.

V lítosti a smutku nevěděla, kam se má obrátit. Proto šla a šla, až vyšla z městečka do polí, kde dlouho chodila sem a tam. A tam markrabinku zastihla noc.

„Kam já ubohá se jenom poději? Kam složím hlavu? Nikde nemám domova, kde bych dítě porodila,“ plakala a naříkala.

Pak na ni přišla veliká únava, sotva se na nohou držela. Když už dál nemohla, ukryla se jako koroptev v ječmenném poli pod šípkový keř. Na holou zem ulehla a pláštěm se přikryla. Nad hlavou měla hvězdy a pod sebou vonící trávu. Tak tam ležela jako poraněná laň.

Ráno přišli ženci na pole, aby ječmen pokosili, a uslyšeli znenadání dětský pláč. Nikoho však kolem dokola nebylo. Když však ten pláč neustával, dali se do hledání. Celé pole prošli křížem krážem, až pod šípkovým keřem našli paní markrabinku. Vedle ní na prosté plachetce ležel právě narozený synáček a klasy ječmene se nad ním skláněly, jak si s nimi ranní větřík pohrával.

„Paní naše milá! Kde ses tady vzala?“

„Dobří lidé, ochraňte mne! Pán můj a váš markrabí se na mne velice rozhněval a ze zámku mne včera vyhnal. Za večera jsem došla až k ječmennému poli, dál už jsem nemohla.“

Všichni lidé se kolem ní sběhli a markrabinku litovali. Co měli u sebe k jídlu a pití, paní nabízeli, aby hladem a žízní nestrádala. Potom dcerky vzaly malého synáčka a do fěrtochu ho zabalily, na rukou ho pohoupaly, aby ne plakal. Synek měl očka modrá jako letní nebe a vlásky zlaté jako zralé klasy. „Jak mu budeš říkat, paní naše?“ ptali se ženci.

„Nevím, moji milí,“ řekla paní markrabinka tichým hlasem. „Po otci mu jméno nedáme, když nás oba z domu vyhnal a nic se nepamatoval. Nebýt toho, nikdy by se byl synek v ječmeni nenarodil, ale ve zlaté kolébce by se byl kolébal.“

„Však i takhle ti ve zdravého a pěkného synka vyroste, jen neměj žádné obavy, paní!“ těšily ji žnečky.

A tu se prodral kupředu hospodář, který sám už odchoval několik dětí a paní poradil.

„Když se ti synek narodil v ječmeni, dej mu takové jméno, aby nikdy nezapomněl, jak přišel na svět.“

Jak to paní markrabinka slyšela, hned se jí to jméno zalíbilo a tak mu začali říkat Ječmínek.

„Jenom ho ochraňte před zlobou otce a pánů a nedejte mu nikým ublížit,“ prosila je paní markrabinka. „Až jednou Ječmínek doroste, všechno vám dobrotou oplatí.“

„Nic se neboj, paní naše! My tě nenecháme hladem umřít. Co máme, o všechno se s tebou rozdělíme; tys nám také pomáhala. Ať nám vyroste z tvého synka moudrý a spravedlivý král! Král Ječmínek!“

Potom se lidé mezi sebou radili, kam by paní markrabinku ukryli, než se trochu zotaví. Nakonec si ji vzal k sobě sedlák z Chropyně, který měl doma též malého synka.

„U mne paní s děckem nanajdou. Když je páni budou hledat a Ječmínek zař pláče, ukáži jim svého synka a tak je oklamu. Však víte, že pod světlem bývá největší tma. Od nás je na zámek co by kamenem dohodil a tak tu oba budou v bezpečí.“

Všichni souhlasili. Potom paní markrabinku se synkem opatrně na vůz naložili a plachtou přikryli, aby ji nikdo zlý neviděl. Tak je oba dovezli až do statku na dvůr. Markrabinku uložili do komory a Ječmínka dali do staré dřevěné kolébky, ve které se už mnoho dětí kolébalo.

Lidé potom sedlákovi přinesli, co kdo doma měl. Plenek a peřinek tu bylo vrchovato, že by se v nich bylo deset synků odchovalo. Každá hospodyně po starém dobrém zvyku přinesla něco paní markrabince do kouta a tak se jí brzy dobře dařilo.

Ale nic mezi lidmi neutajíš. Brzy se rozneslo, že paní markrabinka v ječmeni porodila synka a dala mu jméno Ječmínek. Když se to markrabí na chropyňském zámku dověděl, hrozně se zlobil, že ho paní znovu mezi lidmi přivedla do špatného světla. Nařídil, aby ji pacholci našli a zpět na zámek přivedli. Před pány však pravdu zatajil a jen si stěžoval, že má s ní samé svízele.

„To je k nevíře, co jedna žena udělá muži na zemi za peklo. Všechno měla, co chtěla a nač si vzpomněla. A kdyby se nebyla s těmi poddanými bratříčkovala, bylo by mezi námi všechno jinak. Ale mám syna, milí páni!“

Jakmile tuhle novinu páni uslyšeli, moc se divili a pořád se ptali markrabího, kdy jim synka ukáže.

„Když je to synek prvorozený, budeš chystat slavné křtiny, pane markrabí! A jakpak se daří paní markrabince? Snad ještě nestůně?“

A když ty panské řeči neměly konce, musel markrabí s pravdou ven a všechno pánům povědět.

„Prosím, vás, moji milí páni, pomozte mi markrabinku najít! Pacholci už kolikátý den jezdí po kraji, paní a mého synka hledají, ale marně. Jako by se pod nimi zem slehla, nikdo o nich neslyšel, nikdo je neviděl. A přece se tady mezi lidmi budou jistě ukrývat!“

„Milosti, slyšel jsem takovou zvěst. Tvoje paní a naše markrabinka prý lidem řekla, že až tvůj syn doroste, bude jejich králem. To znamená, že tebe chce v zemi o moc připravit a sama vládnout za něho. Dej si pozor! Snaž se sám syna vychovat, aby byl tebe víc poslušen, než matky. Jinak nebude v naší zemi svornosti a klidu, pane markrabí!“

Tak se dal slyšet jeden z moravských pánů a druzí mu hned přizvukovali, jako by s ním byli zajedno. A jenom markrabího proti markrabince pořád štvali, na nikoho se neohlíželi. Když markrabí viděl, že se jejich láska pomalu od něho odvrací, honem pánům sliboval, že bude dbát jen jejich rady a o synka se dobře postará.

Zatím den za dnem ubíhal a panští pacholci jezdili z dědiny do dědiny a z města do města. Všude paní markrabinku se synkem mezi lidem hledali, ale marně. Nikdo jim žádné zprávy o nich nedal.

Když chropyňský sedlák viděl, jak páni s markrabím vyvádějí, rozhodl se, že markrabinku s Ječmínkem potají odveze jinam, kde by bylo bezpečněji. Se sousedy všechno domluvil, a když to dobře připravil, jednoho dne je odvezli tajně do bezpečí. Nikdo nevěděl, kam.

Tak žil moravský markrabí na Chropyni sám a kdesi daleko na konci moravské země skrývala se jeho paní markrabinka s Ječmínkem, aby ji páni nenašli a nedovedli zpět na Chropyni. Bídu ani nouzi neměli, protože se dobří lidé o ně starali. Tak paní vychovávala Ječmínka v dostatku a radosti. Když dospěl, odvedla ho do města na učení, aby byl moudrým a učeným.

Svět však nebyl ani lepší, ani horší. Páni pořád mezi sebou válčili o moc a o bohatství a hleděli si jen svých hlubokých a bezedných kapes. Poddanému lidu vládli železnou rukou a nedovolili nikomu ani markraběti, aby jim přál a pro sebe si získal jejich lásku. Toho se ti páni nejvíce báli, že by se někdo druhý chtěl chopit vlády místo nich.

Z vůle prostého lidu zvolený král Ječmínek proto nikdy nemohl na svůj trůn dosednout. Lidé však věřili, že kdyby se on vlády ujal, bude potom jejich země tou nejsvobodnější na světě.

Král Ječmínek ale nikdy nezapomněl, že se mezi prostým lidem narodil. Tajně chodil mezi lid, a kde bylo třeba, tam pomáhal. Nikdo nevěděl, odkud přišel a kam jde. Poctivé obdarovával, zlé napomínal. Od nikoho žádné pohostinství nepřijal, jen sám vždycky dával. Byl vysoké, statné postavy a milé tváře. Několikrát přešel moravskou zemí křížem krážem, aby napravil křivdy, které se staly. Lidé se mu klaněli, měli ho ve veliké úctě a vždycky ho pánům zapírali. Každý věřil, že jednou přece jen svoboda přijde, tak jako po zimě přichází jaro a že se král Ječmínek ujme vlády.

O PANI ELIŠCE, KTERÁ SKRZE HÁJ O ROZUM PŘIŠLA A SVÉHO SOUSEDA ZA JEHO CHAMTIVOST PROKLELA, AŽ OBA SMRTÍ SEŠLI

Na zborovické tvrzi hospodařila paní Eliška, počestná vdova, která už dva pány manžely přežila ve zdraví a zdědila po nich statky. Špatně si však na svém zboží nevedla. Protože měla potíže s čeládkou, jeden statek prodala. Peníze za něj dobře uložila v truhle na komoře a zborovický statek si nechala. Nebyl velký, měl jen osmnáct poddaných duší a dvakrát tolik rukou na obdělání půdy. A přece pole rodila úrodu nad jiné velkou, v lese rostlo dříví dvakráte rychleji, v rybníku se to hemžilo velkými rybami. Paní Eliška si vedla natolik rozvážně, že se už po třetí nevdala, i když nápadníků měla dost a dost. Žila si však spokojeně a v pohodě.

Jednou si vzpomněl její soused za kopcem, pan rytíř Protivec, že se podívá do háje paní Elišky. Nedávno koupil sousední zboží a zdálo se mu, že ten háj na kopci by se zrovna hodil k jeho majetku. Když o tom nějaký ten den přemýšlel, stále víc a více toužil mít ten kus země pro sebe. Až se jednou rozhodí, že háj musí být jeho za každou cenu, ať stojí, co stojí.

Tak si dal pan Jiřík Protivec osedlat koně a objel háj kolem dokola. Potom se vydal rovnou na zborovickou tvrz, aby se s paní domluvil. Paní Eliška se moc divila, kdo to k nim po ránu jede a honem volala na čeleď:

„Kde jste kdo! Otevřte bránu, ať host nečeká! Bárko! Bětko! Doneste ze sklepa starého vína a nějaké syrečky na zakousnutí, ať toho pána u nás dobře pohostíme.“

Paní volala kdekoho, aby všichni věděli, že budou mít na Zborovicích hosta. Starý šafář už bránu otvíral a uctivě se panu rytíři klaněl. Když paní vyšla na zápraží, pan Jiřík seskočil s koně a hned smekl klobouk. Potom jako mladík pospíšil k paní Elišce, aby jí ruku políbil. Čeládka měla oči navrch hlavy a všichni si hosta zvědavě prohlíželi.

„Ctná paní Eliško, přijmi mne za souseda,“ začal rytíř obřadně, aby se paní zalíbil. „Jsem rytíř Jiřík Protivec a koupil jsem sousední morkovické zboží. Dej pánbůh, abychom byli dobrými sousedy.“

Paní Eliška se začervenala a honem ruku schovala pod zástěru. Srdečně potom zvala hosta do světnice. Barča s Bětkou už nosily na stůl a mohly si oči na pána vykoukat. Pan Jiřík se jim moc líbil. Zvlášť ten jeho krajkový límec kolem krku a prsteny na rukou i krátké kordisko, co měl zavěšeno nízko u boku. No, byl to pán, jak se patří a jakého tu na tvrzi už dlouho neviděli.

„Sedni si a jez jako doma, pane sousede!“ pobízela ho paní Eliška. „Je hezké od tebe, že ses přijel na chudou vdovu podívat. Od té doby, co mi pan manžel umřel, sotva se mezi lidi dostanu a tak ani nevím, co se v kraji děje.“

Paní Eliška rozprávěla s panem Jiříkem po sousedsku a sem tam klopila trpitelsky oči. Přitom však věděla všechno, co se kde šustlo i to, že nový pán na Morkovicích si vzal ženu mladou a pohlednou. A jak ta mu čas od času sjíždí po světě a kdo ví, co tropí. Inu, starý muž a mladá žena, to je jako oheň a voda.

„To už je osud, paní. Taky jsem zůstal sám, když mi žena zemřela a staral jsem se o všechno jako ty. Pak se mi přece jen zastesklo a oženil jsem se. Ty jsi paní pohledná a rozumná, kdybys chtěla, jistě bys manžela našla.“

Pan Jiřík mluvil a mluvil, jako když másla ukrajuje, jen aby se paní zborovické zalíbil. Ona ale jako lasička uhýbala na všechny strany a čekala, co vlastně po ní ten rytíř Protivec chce.

Když už nebylo co rozprávět a pan Jiřík nejednu číši na Zborovicích vypil, řekl si v duchu, že je třeba rázně jednat. A jednal.

„Paní Eliško! Jednu prosbu bych k tobě měl. Když jsem jel onehdy kolem háje a viděl, že tak pěkně sedí tam na kopci mezi tvým a mým zbožím, moc se mi zalíbil. Rád bych ho od tebe za dobrou cenu odkoupil. Co na to říkáš?“

Zborovická paní se na lavici zavrtěla a poposedla. Potom se chvíli rozmýšlela, než řekla:

„Milý pane Jiříku, ten kousek lesa je mi nad jiné milý a nikdy mne ani nenapadlo, že bych ho chtěla prodat.“

„Ale uvaž, paní,“ nedal se rytíř odbít, „to by byl přece dobrý obchod pro nás pro oba. Zlatem ti za ten háj zaplatím a ty budeš mít po starosti.“

„O ten háj neměj, pane rytíři, obavy! Ráda se o něj starám. Raději bych kus pole pozbyla, méně by mne to mrzelo, než kdybych měla ztratit ten háj.“

Pan Jiřík se snažil paní Elišku přemluvit po dobrém, ale k ničemu to přemlouvání nevedlo. Zborovická paní trvala na svém, že ten háj neprodá a neprodá. Rytíř dopil džbán vína a měl se k odchodu, ale ještě ve dveřích jí povídal:

„Kdybys přece jen změnila svoje rozhodnutí stran toho háje, paní Eliško, dej mi vědět. My vždycky budeme dobrými sousedy. Když ti o něj tolik jde a ty bys mi ten háj prodala, mohla bys do něj chodit stejně, jako do vlastního.“

„To je od tebe milé, pane rytíři! Já ale raději chodím po vlastním háji, než po cizím,“ řekla paní Eliška rozhodně.

Potom doprovodila rytíře až k bráně a ještě mu na cestu rukou pokynula. Když pak šafář za ním zavíral, jen skrze zuby ucedila:

„To by se ti hodilo, pane sousede! Já ti prodám háj a ty mi pak budeš koukat až do oken. Jen si nechme každý svoje.“

Ale pan Jiřík byl jiného mínění. Co si zamanul, musel mít za každou cenu. I když ho paní odmítla, nevzdal se naděje. A jak tak jel domů, vzal to rovnou přes ten panin háj.

Sotva vjel do lesa, kolem něho rostly břízy jako svíce a vedle nich osiky a mladé doubky. Kůň klusal v trávě měkké jako hedvábí.

„Ten háj musím mít!“ rozkřikl se rytíř, až vyplašil sojky v lese. Kůň začal pod ním zadními vyhazovat a točil se kolem dokola. Ale pán křičel dál na celý háj: „Kdyby ta bába měla na Zborovicích vztekem puknout, bude háj můj a já zde budu pánem!“

Pan Jiřík jel potom na Morkovice jako čert. Když dojel, dal hned čeledi rozkazy, aby všechny cesty ze zborovické strany přehradila a ten háj proutěným plotem obehnala, aby zvěř z něho neutíkala. Každý se divil, co pána posedlo. Ale rozkazy pánovy platily.

Sotva se morkovická čeládka začala kolem háje potloukat, už to paní Eliška na tvrzi věděla a zle láteřila.

„I to je mi pěkné sousedství! Zde pan rytíř mluvil, jako když másla ukrajuje a sotva vyjede za kopec, jedná jako lapka. Šafáři! Vezmi hned koně a dojeď na Morkovice! Jsi starý dost, abys věděl, co panu sousedovi povědět. Ale jedno řekni, že háj je můj a do smrti ho nikomu neprodám.“

Starý šafář osedlal koně a kodrcal se na něm přes kopec do Morkovic k panu Jiříkovi. Moc se mu nechtělo. A když k pánovi přijel, ten ho ani domluvit nenechal a jen se mu smál, že prý od paní Elišky už nic nechce a nepotřebuje.

„Chráním jen svoje zboží před zvěří, která mi dělá škodu na polích. To pověz svojí paní!“ řekl pan Protivec a víc s ním už nemluvil.

Co měl chudák šafář dělat? S pánem se hádat? Nasedl na koně a jel zpátky přes kopec. Sotva dojel do Zborovic, vyběhla paní Eliška na zápraží a ptala se, jak pochodil. A šafář si stěžoval:

„S panem Protivcem nebyla žádná řeč, paní! Pořád se mi jen vysmíval a tvrdil, že chrání svoje zboží.“

„Ten lapka, ten jeden lichometník a kejklíř, ten dareba a nanicsvět! Já mu háj nedám a nedám!“ křičela paní Eliška na celou tvrz, až se čeleď utíkala schovat, aby jí nepřišla do rány.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z hradů zámků a tvrzí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.